Справа № 640/11183/21 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 січня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вовченко О.А., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управлінням ДПС у м.Києві визнання протиправним та скасування рішення,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової служби України в особі Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення №0193242414 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 372,30 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що в Акті перевірки відповідачем не зазначено жодного документу, пов`язаного з обчисленням і сплатою єдиного податку, що підтверджували б наявність факту порушення. Так, зміст Акту перевірки свідчить, що під час камеральної перевірки було використано заяву про застосування спрощеної системи оподаткування та ІТС «Податковий блок». Однак з наведених посилань неможливо встановити, яку конкретно заяву про застосування спрощеної системи оподаткування було використано під час камеральної перевірки, адже обов`язкові реквізити такої заяви (дата, номер, ПІБ заявника) у Акті перевірки відсутні. Натомість посилання у Акті перевірки на ІТС «Податковий блок» не доводить, на думку позивача, її вини у порушенні термінів сплати авансових внесків єдиного податку, оскільки дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу є неналежним доказом на підтвердження обчислення та сплати єдиного податку позивачем. Також, зазначено у позові, в Акті перевірки не враховано, що підприємницьку діяльність позивачем було припинено 29.12.2020 року, а тому камеральна перевірка мала бути проведена саме до цієї дати, а не по лютий 2021 року, як про це зазначено у Акті перевірки. Таким чином відомості наведені в Акті перевірки є недостовірними, а викладені в ньому порушення, що не підтверджені документально, є безпідставними. Відтак Акт перевірки є неналежним доказом на підтвердження вчинення мною податкового правопорушення. За наведених обставин позивач надала відповідачу свої Заперечення на Акт перевірки, при цьому зазначивши, що усупереч п. 86.2 ст. 86 ПКУ позивачу був наданий податковим органом лише один примірник Акту перевірки, що стало перешкодою для виконання мною вимог п. 86.1 ст. 86 ПКУ в частині повернення податковому органу другого (підписаного) примірника Акту перевірки. Як стверджує позивач, на дату прийняття оскаржуваного рішення, відповідачем не було повідомлено про дату, час та місце розгляду матеріалів перевірки, чим порушено права позивача, які гарантовані пп.86.7.3 п.86.4 ст.86 ПКУ. Також, позивач зазначає, що відповідачем не було надіслано на її адресу відповідь за результатами розгляду її заперечень на акт перевірки.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23.04.2021 року позов залишено без руху.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.07.2021 року відкрито провадження в адміністративній справі.
Законом України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 року №2825-IX Окружний адміністративний суд міста Києва ліквідовано, утворено Київський міський окружний адміністративний суд із місцезнаходженням у місті Києві.
Відповідно до пункту 2 Прикінцевих та перехідних Закону №2825-IX з дня набрання чинності цим Законом Окружний адміністративний суд міста Києва припиняє здійснення правосуддя; до початку роботи Київського міського окружного адміністративного суду справи, підсудні окружному адміністративному суду, територіальна юрисдикція якого поширюється на місто Київ, розглядаються та вирішуються Київським окружним адміністративним судом.
Згідно із п. 1 «Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва», затвердженого Наказом Державної судової адміністрації України 16 вересня 2024 року №399 цей Порядок розроблено на виконання вимог Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» щодо забезпечення розгляду адміністративних справ» та визначає порядок передачі нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва адміністративних судових справ іншим окружним адміністративним судам України.
У відповідності до п. 4 Порядку №399 на розгляд та вирішення судам підлягають передачі судові справи, які нерозглянуті ОАСК та передані до КОАС, але до набрання чинності Законом, не розподілені між суддями.
На виконання положень п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду», Порядку №399 скеровано дану справу до Одеського окружного адміністративного суду.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.04.2025 року справу № 640/11183/21 передано на розгляд головуючому судді (судді-доповідачу): Вовченко О.А.
Ухвалою судді від 21.04.2025 року прийнято до провадження адміністративну справу № 640/11183/21, розпочато розгляд справи № 640/11183/21 спочатку, залучено до участі у справі в якості другого відповідача - Головне управлінням ДПС у м.Києві з кодом ЄДРПОУ ВП 44116011.
05.05.2025 року (вх.№ЕС/42664/25) від представника Державної податкової служби України до суду надійшла заява, в якій заявник просить суд виключити Державну податкову службу України зі справи № 640/11183/21, визначену у статусі відповідача як неналежну особу та таку, до котрої відсутні позовні вимоги.
Ухвалою суду від 06.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника Державної податкової служби України, яке надійшло до суду за вх.№ЕС/42664/25.
16.07.2025 року від представника Головного управління ДПС у м. Києві (код ЄДРПОУ 44116011) до суду надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
З покликанням на фактичні обставини справи, відповідач зазначає, що винесення податкового повідомлення-рішення № 0193242414 від 12.03.2021 про застосування штрафу у розмірі 372,00 грн. до платника податків застосовано відповідно до норм чинного законодавства. А тому, ГУ ДПС у м. Києві правомірно винесено податкові повідомлення-рішення від 12.03.2021 № 0193242414, виконавши обов`язок визначений статтею 19 Конституції України та законами України, а доводи, на які Позивач посилається у своїй позовній заяві не спростовують виявленні порушення контролюючим органом та не можуть прийматися до судом.
Зважаючи на вищевикладене, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з позовною заявою, відзивом на позов, відповіддю на відзив, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення та перевіривши їх наданими доказами, суд встановив таке.
ОСОБА_1 була зареєстрована фізичною особою-підприємцем та з 06.12.2011 року перебувала на обліку як платник єдиного податку в Головному ДПС у м. Києві.
29.12.2020 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис 2000740060005019347 про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця на підставі власного рішення.
Як зазначено відповідачем не спростовано позивачем, в період з 20.01.2012 по 30.04.2013 позивач застосовувала спрощену систему оподаткування, 1 група 10% від прожиткового мінімуму, з 01.05.2013 по 29.12.2020 застосовувала спрощену систему оподаткування 2 група 20% від мінімальної заробітної плати.
Судом встановлено, що на підставі п.п. 19-1.1.1, п.п. 19-1.1.2 п.19-1.1 ст. 19-1, п.п. 20.1.4 п.20.1 ст.20 та п. 76.1 ст. 76 Податкового кодексу України Головним управлінням ДПС у м.Києві проведено камеральну перевірку своєчасності сплати до бюджету єдиного податку ФОП ОСОБА_2 з січень 2018 року – лютий 2020 року.
За результатами перевірки складено акт камеральної перевірки своєчасності сплати до бюджету єдиного податку № 2914/Ж5/26-15-24-14-11/ НОМЕР_1 від 16.01.2021 року.
Перевіркою встановлено порушення термінів сплати авансових внесків по єдиному податку протягом строків, визначених п.295.1 ст.295 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями.
Позивачем надано до суду копію заперечень на вказаний акт перевірки від 27.02.2021 року.
У зв`язку із отриманням даних заперечень, Головним управлінням ДПС у м.Києві на адресу позивача було направлено запрошення, в якому зазначено, що розгляд заперечень відбудеться 01.03.2021 року та про право позивача бути присутньою на цьому розгляді. 
Як стверджує позивач, копію вказаного запрошення вона отримала 21.03.2021 року та що рішення за результатами розгляду вказаних заперечень вона так і не отримала. 
Суд зазначає, що протягом усього строку розгляду даної справи відповідачами до суду не надано рішення, яке було прийнято за результатами розгляду заперечень ОСОБА_1 на акт перевірки № 2914/Ж5/26-15-24-14-11/ НОМЕР_1 від 16.01.2021 року.
На підставі акту камеральної перевірки № 2914/Ж5/26-15-24-14-11/2344806846 від 16.01.2021 року, Головним управлінням ДПС у м.Києві складено податкове повідомлення-рішення від 12.03.2021 року № 0193242414, яким за несплату (неперерахування) або сплату (перерахування) не в повному обсязі авансових внесків єдиного податку в сумі 744,60 грн позивача зобов`язано сплатити штраф у сумі 372,30 грн.
Вважаючи протиправними та такими, що підлягають скасуванню податкове повідомлення-рішення №0193242414 про стягнення з ОСОБА_1 штрафу у розмірі 372,30 грн, позивач звернулась до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд зазначає.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства (пункт 1.1. статті 1 Податкового кодексу України).
Відповідно до п.п. 19-1.1.1, п.п. 19-1.1.2 п.19-1.1 ст. 19-1 контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, виконують такі функції, крім особливостей, передбачених для державних податкових інспекцій статтею 19-3 цього Кодексу:
здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків;
контролюють своєчасність подання платниками податків та платниками єдиного внеску передбаченої законом звітності (декларацій, розрахунків та інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів), своєчасність, достовірність, повноту нарахування та сплати податків, зборів, платежів;
Згідно з п.п.20.1.4 п. 20.1 ст.20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Так, відповідно до ст. 62 Податкового кодексу України одним із способів здійснення податкового контролю є перевірки та звірки відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірки щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин. 
Згідно з пункту 75.1. ст. 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до п.75.1.1 ст.75 Податкового кодексу України камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального та спирту етилового, даних СОД РРО.
Предметом камеральної перевірки також може бути своєчасність подання податкових декларацій (розрахунків) та/або своєчасність реєстрації податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних, акцизних накладних та/або розрахунків коригування до акцизних накладних у Єдиному реєстрі акцизних накладних, виправлення помилок у податкових накладних та/або своєчасність сплати узгодженої суми податкового (грошового) зобов`язання виключно на підставі даних, що зберігаються (опрацьовуються) у відповідних інформаційних базах.
Статтею 76 Податкового кодексу України визначено, що камеральна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу без будь-якого спеціального рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) такого органу або направлення на її проведення.
Камеральній перевірці підлягає вся податкова звітність суцільним порядком.
Згода платника податків на перевірку та його присутність під час проведення камеральної перевірки не обов`язкова.
Порядок оформлення результатів камеральної перевірки здійснюється відповідно до вимог статті 86 цього Кодексу.
Камеральна перевірка податкової декларації або уточнюючого розрахунку може бути проведена лише протягом 30 календарних днів, що настають за останнім днем граничного строку їх подання, а якщо такі документи були надані пізніше, - за днем їх фактичного подання.
Камеральна перевірка з інших питань проводиться з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу.
Відповідно до ч.1 ст.293 Податкового кодексу України ставки єдиного податку для платників першої групи встановлюються у відсотках (фіксовані ставки) до розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - прожитковий мінімум), другої групи - у відсотках (фіксовані ставки) до розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року (далі у цій главі - мінімальна заробітна плата), третьої групи - у відсотках до доходу (відсоткові ставки).
Згідно з ч.2 ст.293 Податкового кодексу України фіксовані ставки єдиного податку встановлюються сільськими, селищними, міськими радами або радами об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, для фізичних осіб - підприємців, які здійснюють господарську діяльність, залежно від виду господарської діяльності, з розрахунку на календарний місяць:
1) для першої групи платників єдиного податку - не більше 10 відсотків розміру прожиткового мінімуму;
2) для другої групи платників єдиного податку - не більше 20 відсотків розміру мінімальної заробітної плати.
Відповідно до п.86.2 ст.86 Податкового кодексу України за результатами камеральної перевірки у разі встановлення порушень складається акт у двох примірниках, який підписується посадовими особами такого органу, які проводили перевірку, і після реєстрації у контролюючому органі вручається або надсилається для підписання протягом трьох робочих днів платнику податків у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.
Суд зазначає, що Порядок оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затверджений Наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року № 727 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26 жовтня 2015 р. за № 1300/27745 про порушення якого стверджує позивач, розроблено відповідно до вимог Податкового кодексу України (далі - Податковий кодекс) для застосування посадовими особами контролюючих органів при оформленні результатів документальних перевірок платників податків (у розумінні статті 15 Податкового кодексу) (далі - платники податків) дотримання податкового, валютного законодавства, законодавства про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - законодавство з єдиного внеску) та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
В той же час, у спірних правовідносинах відповідачем проводилась камеральна перевірка, а отже, приписи вказаного порядку на оформлення її результатів не поширюються. 
В той же час, суд зазначає, що контролюючим органом встановлено порушення термінів сплати позивачем авансових внесків по єдиному податку протягом, визначених п.295.1 ст.295 Податкового кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VI із змінами та доповненнями.
У спірних правовідносинах відповідач використав інформацію, наявну в автоматизованих інформаційних системах ДПС.
Згідно з приписами підпункту 72.1.1 пункту 72.1 статті 72 Податкового кодексу України для інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючого органу використовується інформація, що надійшла, зокрема: від платників податків та податкових агентів, що міститься в податкових деклараціях, розрахунках, інших звітних документах; про фінансово-господарські операції платників податків.
В той же час, Верховний Суд У постанові від 16.04.2020 у справі № 805/5017/15-а зробив висновок, що будь-яке автоматизоване співставлення чи дані, отримані з автоматизованих систем контролюючого органу, не є належними доказами в розумінні процесуального закону, оскільки автоматизоване співставлення, не віднесено до засобів перевірки правильності та повноти визначення податкових зобов`язань.
Відповідно до ч.1 ст.77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Суд зазначає, що протягом усього строку розгляду даної адміністративної справи відповідачем не надано доказів на підтвердження наявності порушення позивачем термінів сплати авансових внесків по єдиному податку протягом, визначених п.295.1 ст.295 Податкового кодексу України.
Також відповідачами не зазначено граничну дату сплати єдиного внеску щодо порушення якої встановлено порушення, фактичну дату також сплати.
Частинами 1 та 2 статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі також Конвенція) та Протоколи до неї є частиною національного законодавства України відповідно до статті 9 Конституції України, як чинний міжнародний договір, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Ратифікація Конвенції відбулася на підставі Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та вона набула чинності для України 11 вересня 1997 року.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Аналізуючи оскаржуване рішення, суд вказує, що принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до ч. 2 статті 2 КАС України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Європейським Судом з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року, яке, відповідно до ч. 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», підлягає застосуванню судами як джерело права, вказано, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
У рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинні ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Мають значення, як правило, ті обставини, які передбачені нормою права, що застосовується. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: прийняти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.
Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.
При цьому, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само, недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.
Разом з тим, приймаючи рішення або вчиняючи дію, суб`єкт владних повноважень не може ставати на сторону будь-якої з осіб та не може виявляти себе заінтересованою стороною у справі, виходячи з будь-якого нелегітимного інтересу, тобто інтересу, який не випливає із завдань цього суб`єкта, визначених законом.
Прийняття рішення, вчинення (не вчинення) дії вимагає від суб`єкта владних повноважень діяти добросовісно, тобто з щирим наміром щодо реалізації владних повноважень та досягнення поставлених цілей і справедливих результатів, з відданістю визначеним законом меті та завданням діяльності, передбачувано, без корисливих прагнень досягти персональної вигоди, привілеїв або переваг через прийняття рішення та вчинення дії.
Таким чином, висновки та рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.
В той же час, відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України (тут і далі по тексту всі нормативно-правові акти наведені в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Розглядаючи дану справу, суд дійшов висновку, що відповідачем не доведено наявність законодавчо визначених підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення Головного управлінням ДПС у м.Києві №0193242414 від 12.03.2021 року.
Також, суд враховує, що до прийняття оскаржуваного рішення позивач була фактично позбавлена можливості брати участь у засіданні на якому мали розглядатися її заперечення на акт перевірки № 2914/Ж5/26-15-24-14-11/2344806846 від 16.01.2021 року, оскільки повідомлення про таке засідання надійшло вже після визначеної у повідомленні дати його провадження.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що податкове повідомлення-рішення Головного управлінням ДПС у м.Києві №0193242414 від 12.03.2021 року є протиправним та таким, що підлягає скасуванню, а позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що підлягають задоволенню.
Решта доводів висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Необхідно зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно з ч.1 ст.6 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Відповідно до ч.1,3 ст.90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Керуючись ст. 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної податкової служби України, Головного управлінням ДПС у м. Києві визнання протиправним та скасування рішення, – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управлінням ДПС у м. Києві №0193242414 від 12.03.2021 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
Відповідачі: Державна податкова служба України (Львівська пл.8, м.Київ, 04053, код ЄДРПОУ 43005393)
Головне управлінням ДПС у м. Києві, (вул.Шолуденка, будинок 33/19, м.Київ, 04116, ВП 44116011).

Суддя O.A. Вовченко