ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року	Львів	Справа № 500/7554/24 пров. № А/857/12451/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,
суддів Гудима Л.Я., Качмара В.Я., 

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Відділу соціального захисту населення Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу соціального захисту населення Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити дії,

суддя у І інстанції Подлісна І.М.,
час ухвалення рішення не зазначено,
місце ухвалення рішення м. Тернопіль,
дата складення повного тексту рішення 24 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив: 
визнати протиправним та скасувати наказ Відділу соціального захисту населення Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області (далі – ВСЗН) від 08 липня 2024 року № 52-од “Про відмову в призначені виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, громадянину ОСОБА_1 »;
зобов`язати ВСЗН здійснити призначення та виплату компенсації ОСОБА_1 , як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, з моменту звернення, а саме з 27 червня 2024 року.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №500/7554/24, ухваленим за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, позов задоволено частково. 
Визнано протиправним та скасовано наказ ВСЗН від 08 липня 2024 року № 52-од «Про відмову в призначені виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, громадянину ОСОБА_1 ».
Зобов`язано ВСЗН повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 27.06.2024 про призначення компенсації як фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, та прийняти рішення з врахуванням висновків суду, вказаних у мотивувальній частині цього рішення суду.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
При цьому суд першої інстанції виходив із того, що наказ ВСЗН від 08 липня 2024 року № 52-од “Про відмову в призначені виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, громадянину ОСОБА_1 » не відповідає критеріям правомірності рішення суб`єкта владних повноважень у контексті частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а отже таке рішення є протиправним та підлягає скасуванню.
При цьому оцінка правомірності відмови у призначенні компенсації стосувалася лише тих мотивів, які наведені відповідачем у оспорюваному наказі. Під час судового розгляду не встановлено у повній мірі чи ці мотиви є вичерпними і чи дотримано позивачем усіх інших умов для призначення такої компенсації. Вказані дії належать до повноважень відповідача і суд позбавлений можливості за таких умов вирішувати питання про призначення компенсації як фізичній особі, яка надає соціальні послуги на непрофесійній основі. 
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено ВСЗН, який у своїй скарзі просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскільки за наслідками комплексного визначенням ступеня індивідуальних потреб ОСОБА_2 сума балів за шкалою оцінки можливості виконання елементарних та складних дій склала 76 балів, то вказане не відносить її до IV чи V групи рухової активності, а отже підопічна не потребує соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі. 
Позивач з комплексним визначенням ступеня індивідуальних потреб ОСОБА_2 ознайомлений під особистий підпис на кожному аркуші показників, за яким здійснювалося комплексне визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг. Під час проведення такого жодних зауважень, заперечень щодо роботи відповідальних осіб висловлено не було. 
Відтак, наказ ВСЗН від 08 липня 2024 року № 52-од, яким відмовлено ОСОБА_1 у призначені виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, є правомірним.
Додатково наголошує на тому, що суд першої інстанції у рішенні розглянув відзив Управління соціальної політики Тернопільської міської ради, який немає жодного відношення до справи, що розглядається. 
При цьому суд першої інстанції не врахував, що оспорюваний наказ стосується призначення та виплати позивачу компенсації, як особі, що надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, і жодного відношення до відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період не має. 
З огляду на зазначене апелянт вважає, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, які мають значення для правильного вирішення спору, та неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимог скаржника, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 здійснює догляд за своєю матір`ю ОСОБА_2 , яка є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
27 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ВСЗН із заявою вх. № 3644/10-03 про призначення йому виплати компенсації, як особі, що надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. 
08 липня 2024 року ВСЗН прийняв наказ № 52-од “Про відмову в призначені виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, громадянину ОСОБА_1 ”.
07 серпня 2024 року позивач звернувся до відповідача із заявою, у відповідь на яку 02 вересня 2024 року було надано відповідь про розгляд заяви та копії документів. 
Вважаючи відмову у призначені та виплаті спірної компенсації протиправною, ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом, що розглядається..
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до частини 1 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
На підставі аналізу матеріалів справи та позицій сторін, викладених у заявах по суті справи, апеляційний суд дійшов переконання, що на стадії апеляційного перегляду суть публічно-правового спору, що розглядається, зводиться до перевірки висновку суду першої інстанції про протиправність оспорюваного рішення ВСЗН щодо відмови у призначені виплати компенсації позивачу як особі, що надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
При цьому сам факт здійснення ОСОБА_1 догляду за своєю матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідачем не заперечується, а спірним залишається наявність у неї можливості виконання елементарних та складних дій, що обумовлюють необхідність надання соціальних послуг з догляду на непрофесійній основі з виплатою відповідної компенсації. 
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні організаційні та правові засади надання соціальних послуг, спрямованих на профілактику складних життєвих обставин, подолання або мінімізацію їх негативних наслідків, особам/сім`ям, які перебувають у складних життєвих обставинах регламентовано приписами Закону України “Про соціальні послуги” (далі - Закон №2671-VIII).
Згідно з частиною 1 статті 2 Закону №2671-VIII соціальні послуги надаються для досягнення таких цілей:
1) профілактика складних життєвих обставин;
2) подолання складних життєвих обставин;
3) мінімізація негативних наслідків складних життєвих обставин.
Основні принципи надання соціальних послуг встановлені положеннями статті 3 вказаного Закону, відповідно до яких надання соціальних послуг здійснюється на принципах:
1) дотримання прав людини, прав дитини та прав осіб з інвалідністю;
2) гуманізму;
3) забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків;
4) поваги до честі та гідності;
5) толерантності;
6) законності;
7) соціальної справедливості;
8) доступності та відкритості;
9) неупередженості та безпечності;
10) добровільності;
11) індивідуального підходу;
12) комплексності;
13) конфіденційності;
14) максимальної ефективності та прозорості використання надавачами соціальних послуг бюджетних та інших коштів;
15) забезпечення високого рівня якості соціальних послуг.
За правилами частини 6 статті 13 Закону №2671-VIII фізичні особи, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, можуть надавати соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг отримувачам соціальних послуг з числа членів своєї сім`ї, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки та є:
1) особами з інвалідністю I групи;
2) дітьми з інвалідністю;
3) громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями;
4) невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися;
5) дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежні), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги. Перелік зазначених тяжких захворювань, розладів, травм, станів дітей, яким не встановлено інвалідність, затверджує Кабінет Міністрів України.
Згідно із частиною 7 статті 13 Закону № 2671-VIII фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду відповідно до цього Закону без здійснення підприємницької діяльності, виплачується компенсація за догляд.
Порядок подання та оформлення документів, призначення і виплати компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23.09.2020 №859 (далі - Порядок №859).
Як передбачено у пункті 1 Порядку №859, він встановлює механізм призначення і виплати компенсації за догляд (далі - компенсація), що призначається фізичній особі, яка надає соціальні послуги з догляду без провадження підприємницької діяльності на непрофесійній основі, без проходження навчання та дотримання державних стандартів соціальних послуг особам із числа членів своєї сім`ї, які спільно з нею проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки та є: 
особами з інвалідністю I групи; 
дітьми з інвалідністю; 
громадянами похилого віку з когнітивними порушеннями; 
невиліковно хворими, які через порушення функцій організму не можуть самостійно пересуватися та самообслуговуватися; 
дітьми, яким не встановлено інвалідність, але які є хворими на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісні орфанні захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, дітьми, які отримали тяжку травму, потребують трансплантації органа, потребують паліативної допомоги відповідно до переліку тяжких захворювань, розладів, травм, станів, що дають право на одержання державної допомоги на дитину, якій не встановлено інвалідність, надання такій дитині соціальних послуг, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2018 №1161.
Відповідно до пункту 3 Порядку №859 компенсація призначається і виплачується структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчими органами сільських, селищних, міських рад (далі - уповноважені органи) за місцем проживання / перебування осіб, яким надаються соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі.
За приписами пункту 7 Порядку №859 комплексне визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг, здійснюється фахівцями уповноваженого органу разом із представниками закладу охорони здоров`я, надавачів соціальних послуг із залученням особи, яка потребує надання соціальних послуг, та/або її законного представника.
Показники, за якими здійснюється комплексне визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг (додаток до Порядку) визначаються на підставі вивчення питання щодо можливості виконання особою, яка потребує надання соціальних послуг, різних видів життєдіяльності здійснюється за допомогою анкетування, яке проводиться з використанням шкали оцінки можливості виконання елементарних дій (таблиця 1) та шкали оцінки можливості виконання складних дій (таблиця 2) з метою визначення: залежності від будь-якої сторонньої допомоги (фізичної, психологічної, нагляду); можливості самостійно задовольняти свої основні життєві потреби; ступеня залежності та передбачуваної тривалості індивідуальної потреби у сторонній допомозі, причини, що її викликають.
За результатами комплексного визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг, уповноваженим органом готується висновок за формою згідно з додатком. 
Позивачем не заперечується те, що за наслідками комплексного визначенням ступеня індивідуальних потреб ОСОБА_2 сума балів за шкалою оцінки можливості виконання елементарних та складних дій склала 76 балів, що відповідно до приписів додатку до Порядку №859 «Показники, за якими здійснюється комплексне визначення ступеня індивідуальних потреб особи, яка потребує надання соціальних послуг» не вказує на наявність у підопічної позивача потреби у соціальних послуг у вигляду догляду на непрофесійній основі. До проведення визначення ступеня індивідуальних потреб матері позивач зауважень не мав, мотивів на визнання відповідних результатів неправомірними чи помилковими мотивів не навів.
Водночас апелянт слушно звернув увагу на те, що обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено у статті 51 Конституції України. 
За приписами частини 1 статті 202 Сімейного кодексу України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
При цьому апеляційний суд погоджується із доводами апелянта про те, що акт №07 від 12 червня 2024 року про встановлення факту здійснення особою догляду (постійного догляду) складений задля оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до пункту 9 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та не має відношення до порядку виплати ОСОБА_1 компенсації як особі, що надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. 
Приписами частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням наведеного правового регулювання та встановлених фактичних обставин апеляційний суд вважає, що при вирішенні публічно-правового спору, що розглядається, суд першої інстанції допустив невідповідність висновків, викладених у своєму рішенні, обставинам справи, що призвело до помилкового задоволення позову. Відтак, рішення суду першої інстанції слід скасувати та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 311, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Відділу соціального захисту населення Лановецької міської ради Кременецького району Тернопільської області задовольнити.

Скасувати рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 24 лютого 2025 року у справі №500/7554/24 та у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар