КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2026 року справа № 320/22268/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С.О. розглянув у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича про визнання протиправною та скасування постанови.
Суть спору: до Київського окружного адміністративного суду звернулася ОСОБА_1 (далі по тексту також позивач, ОСОБА_1 ) з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Пишного Артема Володимировича (далі по тексту також відповідач, Приватний виконавець), в якому просить суд визнати протиправною та скасувати постанову від 23.04.2025 ВП НОМЕР_1 про стягнення з боржника основної винагороди на суму 4638,27 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач повідомила, що 26.02.2024 Дніпровським районним судом м. Києва по справі №755/6559/23 видано виконавчий лист про стягнення з позивача як боржника на користь ОСОБА_2 846 382,75 грн в рахунок вартості 1/2 частини земельної ділянки. 23.04.2025 відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 та спірну постанову про стягнення з боржника основної суми винагороди на суму 84 638,27 грн.
На думку позивача, спірна постанова винесена протиправно з огляду на те, що відповідачем не запропоновано боржнику (позивачу) погасити борг у добровільному порядку.
Позивач вважає передчасною спірну постанову з огляду на те, що станом на момент відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 приватному виконавцю невідомо, яка саме сума буде стягнута за виконавчим документом, тоді як фактичному стягненню з боржника підлягає сума основної винагороди, пропорційна сумі заборгованості, що буде фактично стягнута за результатами проведених виконавчих дій.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, зазначив, що 14.04.2025 на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва 26.02.2024 судом видано виконавчі листи. 23.04.2025 до Приватного виконавця із відповідними заявами звернувся стягувач, з метою примусового виконання рішення, як завершальної стадії судового процесу. 17.02.2025 виконання рішення було поновлено у зв`язку із закінченням касаційного перегляду та залишення рішення без змін.
Відповідач наголошує на тому, що позивачем, яка є стягувачем в межах ВП НОМЕР_1, протягом тривалого часу, будучи належним чином обізнаною про наявні борги та грошові зобов`язання перед стягувачем, не вчинено жодних дій, які були б спрямовані на добровільне виконання рішення.
Також відповідач звернув увагу, що Закон України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачає такого обов`язку Приватного виконавця, як пропонувати боржнику погасити борг у добровільному порядку.
Відповідач пояснив, що встановивши відповідність виконавчих листів у справі №755/6559/23 вимогам законодавства, а також відсутність підстав для повернення їх стягувачу, ним було винесено постанови про відкриття виконавчих проваджень, а саме: НОМЕР_1 (з примусового виконання в частині основного боргу) та №77888669 (з примусового виконання в частині судового збору). 23.04.2025 відповідач на підставі статті 3, частини 3 статті 40 та статті 45 Закону виніс постанову про стягнення з боржника основної винагороди в межах виконавчого провадження НОМЕР_1 та 23.04.2025 Приватний виконавець у відповідності до статті 30 Закону - постанову про об`єднання виконавчих проваджень НОМЕР_1 та №77888669 у зведене виконавче провадження №77888973.
Відповідач зазначив, що оскільки рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 26.02.2024 у справі №755/6559/23 стягнуто з боржника на користь стягувача 846 382,75 грн, винагорода приватного виконавця за результатами повного виконання рішення, відповідно до вимог законодавства, становить 10% від суми стягнення, що дорівнює 84 638,27 грн (у межах виконавчого провадження НОМЕР_1). З урахуванням того, що рішення виконується частково (в міру можливості стягнення), основна винагорода приватного виконавця нараховується пропорційно до фактично стягнутих сум. Водночас, після завершення примусового виконання, загальна сума основної винагороди має відповідати встановленому розміру - 84 638,27 грн.
Таким чином, на думку відповідача, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до частини п`ятої статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Учасники справи з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні до суду не звертались.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд
у с т а н о в и в:
Постановою Приватного виконавця від 23.04.2025 відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа №755/6559/23, виданого 14.04.2025 Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 846 382,75 грн в рахунок вартості 1/2 частини земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3210500000:09:071:0086, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, склад угідь - рілля - 0,1 га, та 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .
Пунктом 3 означеної постанови стягнуто з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 84 638,27 грн.
Постановою Приватного виконавця від 23.04.202 ВП НОМЕР_1 стягнуто з боржника - ОСОБА_1 , основну винагороду у сумі 84 638,27 грн, керуючись вимогами статті 3, частини третьої статті 40, статті 45 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погоджуючись з правомірністю прийняття відповідачем цієї постанови, позивач звернулася з даним позовом до суду, з приводу чого суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз даної норми дає змогу дійти висновку, що діяльність органів державної влади здійснюється у відповідності до спеціально-дозвільного типу правового регулювання, який побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом; дозволено лише те, що прямо передбачено законом». Застосування такого принципу суттєво обмежує цих суб`єктів у виборі варіантів чи моделі своєї поведінки, а також забезпечує використання ними владних повноважень виключно в межах закону і тим самим істотно обмежує можливі зловживання з боку держави та її органів.
Вчинення ж державним органом чи його посадовою особою дій у межах компетенції, але непередбаченим способом, у непередбаченій законом формі або з виходом за межі компетенції є підставою для визнання таких дій та правових актів, прийнятих у процесі їх здійснення, неправомірними.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі по тексту - Закон №1404).
Частинами першою, другою статті 5 Закону №1404 визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону, крім:
1) рішень про відібрання і передання дитини, встановлення побачення з нею або усунення перешкод у побаченні з дитиною;
2) рішень, за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету;
3) рішень, за якими боржником є юридична особа, примусова реалізація майна якої заборонена відповідно до закону;
4) рішень, за якими стягувачами є держава, державні органи (крім рішень Національного банку України), органи військового управління;
5) рішень адміністративних судів та рішень Європейського суду з прав людини;
6) рішень, які передбачають вчинення дій щодо майна державної чи комунальної власності;
7) рішень про виселення та вселення фізичних осіб;
8) рішень, за якими боржниками є діти або фізичні особи, які визнані недієздатними чи цивільна дієздатність яких обмежена;
9) рішень про конфіскацію майна;
10) рішень, виконання яких віднесено цим Законом безпосередньо до повноважень інших органів, які не є органами примусового виконання;
11) інших випадків, передбачених цим Законом та Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів»;
12) рішень, за якими боржником є уповноважений суб`єкт управління або господарське товариство в оборонно-промисловому комплексі, визначені частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», та рішень, які передбачають вчинення дій щодо їх майна.
Виходячи із законодавчо встановлених обмежень щодо здійснення приватними виконавцями примусового виконання рішень, оскільки стягнення з фізичної особи на користь фізичної особи коштів не міститься у встановленому частиною другою статті 5 Закону №1404 переліку, суд дійшов висновку про наявність у відповідача повноважень щодо відкриття виконавчого провадження №778884448.
У свою чергу, основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII (далі по тексту також - Закон №1403).
Згідно з положеннями статті 31 Закону №1403 за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді:
1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру;
2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення.
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
На виконання статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця (далі по тексту також - Порядок №643).
Відповідно до пункту 12 Порядку №643 розмір основної винагороди приватного виконавця становить 10 відсотків суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
При цьому, частиною третьою статті 45 Закону №1404 визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
Системний аналіз положень норм Закону №1404, які регулюють діяльність приватних виконавців, та статті 31 Закону №1403 вказує на те, що основна винагорода - це винагорода приватного виконавця за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в розмірі пропорційному до фактично стягнутої суми.
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі №260/801/19, від 10.09.2020 у справі №120/1417/20-а, від 28.10.2020 у справі №640/13697/19, від 16.04.2020 у справі №640/8425/19, від 26.01.2024 у справі №580/192/23.
Крім цього, аналіз статті 31 Закону №1403 свідчить про те, що одночасно з відкриттям виконавчого провадження приватний виконавець повинен вирішити питання про стягнення основної винагороди і прийняття постанови про стягнення основної винагороди разом з постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком приватного виконавця.
Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 21.01.2021, 27.04.2021, 03.06.2021, 26.08.2021 року у справах №160/5321/20, №580/3444/20, №640/17286/20, №380/6503/20, від 26.01.2024 у справі №580/192/23.
Водночас, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 26.01.2024 у справі №580/192/23, від 26.05.2022 у справі №420/6845/18, саме лише існування постанови про стягнення основної винагороди, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення цієї винагороди та не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення.
Тобто, сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, винесеній одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є сумою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду №160/5321/20, №360/2855/20, №200/3149/21-а.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що приватним виконавцем разом із постановою від 23.04.2025 про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 винесено спірну постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 23.04.2025 ВП НОМЕР_1 у розмірі 10% від суми, що підлягає стягненню.
При цьому, з пояснень відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, вбачається, що з урахуванням того, що рішення виконується частково (в міру можливості стягнення), основна винагорода приватного виконавця нараховується пропорційно до фактично стягнутих сум. Водночас, після завершення примусового виконання, загальна сума основної винагороди має відповідати встановленому розміру - 84 638,27 грн, що не суперечить положенням законів №№1403, 1404 та Порядку №643.
Беручи до уваги наведені правові норми, висновки Верховного Суду щодо їх застосування, суд дійшов висновку, що прийняття відповідачем спірної постанови про стягнення з боржника основної винагороди разом із постановою про відкриття виконавчого провадження є обов`язком, а не правом приватного виконавця, що відповідає вимогам частини сьомої статті 31 Закону №1403.
Інших доводів, що можуть вплинути на правильність вирішення судом спору, що розглядається, матеріали справи не містять.
Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити.
Враховуючи положення статті 139 КАС України у суду відсутні підстави для стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача понесені позивачем витрати по сплаті судового збору.
На підставі викладеного, керуючись статтями 243-246, 250, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
в и р і ш и в:
У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя Дудін С.О.