ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/8198/25 	

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, буд. 26, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 45890441) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) в особі представника – адвоката Мандрик Владислава Володимировича (далі – представник позивача) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України (далі – відповідач), яким просить:
1) визнати протиправними дії та скасувати постанову ВЛК ГВМКЦ ДПСУ від 18.06.2025 №2538, що стосується перегляду причинного зв`язку захворювань, пов`язаних із проходженням служби ОСОБА_1 ;
2) зобов`язати Центральну військово - лікарську комісію Державної прикордонної служби України прийняти рішення про направлення ОСОБА_1 на контрольне обстеження та медичний огляд ВЛК для визначення причинного зв`язку захворювань, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини, а також при розгляді даної скарги просимо взяти до уваги надані медичні документи.
В обґрунтування позову представник позивача посилається на те, що старший сержант ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 . Відповідно до довідки про обставини травми від 09.05.2025 № 1550 отримав травму « 07» серпня 2024 року ОСОБА_1 одержав вибухову травму (07.08.2024), часткове пошкодження зв`язкового апарату лівого кульшового суглобу. За обставин: 07.08.2024 о 07:30, під час виконання бойового завдання внаслідок ворожого авіаудару в районі н.п. Дар`їно (курська обл., рф). Відповідно до свідоцтва про хворобу від № 2538/627 від 18.06.2025 встановлено певні діагнози та постанови ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва. Водночас, позивач не погоджується з постановами ВЛК Головного військово-медичного клінічного центру (Центральний клінічний госпіталь) Державноїприкордонної служби України та Центральної військової-лікарської комісії ЗСУ, адже комісіями безпідставно не врахованого того факту, що раніше ОСОБА_1 не мав встановлених хвороб та набув їх під час захисту Батьківщини
09 жовтня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
23 жовтня 2025 року відповідачем, через систему «Електронний суд», подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначає, що позовні вимоги позивача не визнає у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що 20.08.2025 року до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України надійшла заява ОСОБА_1 від 14.08.2025 (вхідний № К-190), у якій він просив переглянути постанову гарнізонної військово-лікарської комісії Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) ДПСУ, оформлену свідоцтвом про хворобу №2538/627 від 18.06.2025, та змінити формулювання причинного зв`язку захворювань на «Захворювання, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини». До заяви позивачем було додано копії свідоцтва про хворобу, витягу з наказу про звільнення, військового квитка, первинної медичної документації та довідки про обставини травми.
Згідно з постановою гарнізонної ВЛК ГВМКЦ ДПСУ від 18.06.2025 № 2538/627 старший сержант ОСОБА_1 на підставі статей 61-а, 23-в, 64-г графи ІІ Розкладу хвороб був визнаний непридатним до військової служби за сукупністю хронічних дегенеративно-дистрофічних захворювань опорно-рухового апарату, а також інших супутніх станів. При цьому ВЛК встановлено, що поранення у вигляді вибухової травми від 07.08.2024 з частковим пошкодженням зв`язково-капсульного апарату лівого кульшового суглоба є таким, що пов`язане із захистом Батьківщини, що підтверджено довідкою про обставини поранення №1550 від 09.05.2025. Водночас інші захворювання визначені як такі, що пов`язані з проходженням військової служби, але не мають безпосереднього причинного зв`язку із захистом Батьківщини.
Відповідач у відзиві зазначає, що ним, реалізуючи повноваження, передбачені пунктом 7 глави 2 розділу ІІ Положення про військово-лікарську експертизу в ДПСУ, затвердженого наказом МВС України № 441, всебічно перевірено матеріали, подані позивачем, та за результатами їх розгляду листом №13.1//65 від 02.09.2025 повідомив, що підстав для перегляду постанови гарнізонної ВЛК не вбачається. Зокрема, у поданих документах відсутні медичні відомості, які б етіопатогенетично підтверджували виникнення або розвиток діагностованих захворювань саме у період безпосередньої участі позивача в бойових діях, а встановлена вибухова травма 07.08.2024 не має причинного зв`язку з асептичним некрозом кульшових, колінних та плечових суглобів, що є хронічним системним дегенеративним процесом.
Відповідно до підпункту 5 пункту 4 глави 12 розділу ІІІ Положення № 441 формулювання «Захворювання, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини» застосовується виключно за наявності медичних документів, які підтверджують виникнення захворювання або його критичний розвиток саме в період та в умовах безпосередньої участі у бойових діях. Натомість матеріали справи свідчать, що асептичний некроз та супутні ураження опорно-рухового апарату мають тривалий, прогресуючий характер і не можуть бути наслідком ізольованого пошкодження зв`язкового апарату лівого кульшового суглоба. Таким чином, твердження позивача про прямий причинний зв`язок зазначених захворювань із захистом Батьківщини є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами.
Крім того, відповідач вважає, що ОСОБА_1 був звільнений з військової служби в Держприкордонслужбі 08.08.2025 року та набув статусу військовозобов`язаного, питання проведення повторного медичного огляду вирішується вже відповідно до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом МО України № 402, у порядку, визначеному постановами Кабінету Міністрів України № 270 від 07.03.2025 та № 560 від 16.05.2024. При цьому, відповідно до пункту 2 глави 2 розділу ІІІ Положення № 441, визначення причинного зв`язку захворювань осіб, звільнених зі служби в органах ДПСУ, віднесено до компетенції ЦВЛК, яка у даному випадку діяла в межах наданих повноважень та вимог чинного законодавства.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що позивач, старший сержант ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 Державної прикордонної служби України. У період проходження служби він безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України, що підтверджується довідкою НОМЕР_3 прикордонного загону ДПСУ від 05.01.2023 № 12/1-322, якою засвідчено його участь у відповідних заходах, зокрема 18.10.2022, 12.11.2022 та 14.11.2022. 
07 серпня 2024 року о 07:30 під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Дар`їно Курської області російської федерації, внаслідок ворожого авіаційного удару, ОСОБА_1 отримав вибухову травму, а саме часткове пошкодження зв`язково-капсульного апарату лівого кульшового суглоба. Зазначені обставини підтверджуються довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 09.05.2025 № 1550, формою № 100 від 07.08.2024, а також витягом із журналу бойових дій від 14.06.2025. У довідці прямо зазначено, що травмування не є наслідком вчинення правопорушення, не пов`язане з перебуванням у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння та не є наслідком навмисного заподіяння шкоди власному здоров`ю, що виключає будь-які сумніви щодо правомірності та службового характеру отриманого поранення.
18 червня 2025 року позивач пройшов медичний огляд Гарнізонною військово-лікарською комісією Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) Державної прикордонної служби України, за результатами якого було оформлено Свідоцтво про хворобу № 2538/627 від 18.06.2025 року. У Свідоцтві зафіксовано комплекс тяжких захворювань опорно-рухового апарату, зокрема двобічний асептичний некроз голівок стегнових кісток (ІІ–ІІІ стадії), двобічний асептичний некроз виростків дистального епіметафізу правої стегнової та лівої великогомілкової кістки, асептичний некроз голівок плечових кісток ІІ стадії, артроз кульшових та колінних суглобів, а також супутні дегенеративні захворювання хребта. Крім того, комісією встановлено залишкові явища вибухової травми від 07.08.2024 року. За сукупністю виявлених захворювань та станів, відповідно до статей 61-а, 23-в, 64-г графи ІІ Розкладу хвороб, позивача визнано непридатним до військової служби.
При цьому гарнізонна ВЛК визначила різний причинний зв`язок установлених станів: залишкові явища вибухової травми було визнано такими, що пов`язані із захистом Батьківщини, тоді як зазначені асептичні некрози та дегенеративні ураження суглобів були кваліфіковані як захворювання, пов`язані з проходженням військової служби. Не погоджуючись із таким розмежуванням причинного зв`язку, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою до Центральної військово-лікарської комісії ДПСУ, вважаючи, що розвиток зазначених захворювань має безпосередній зв`язок із вибуховою травмою, отриманою під час бойових дій, а також із тривалими фізичними навантаженнями, гіпоксичними умовами та мікросудинними порушеннями, характерними для служби в зоні бойових дій.
За результатами розгляду звернення ЦВЛК ДПСУ дійшла висновку про відсутність підстав для перегляду постанови гарнізонної ВЛК, мотивуючи це тим, що у наданих матеріалах нібито відсутні медичні документи, які б етіопатогенетично підтверджували виникнення асептичних некрозів саме в період безпосередньої участі у бойових діях, а вибухова травма від 07.08.2024 року, на думку комісії, не має прямого причинного зв`язку з розвитком зазначених захворювань. Водночас позивач вважає такий висновок формальним і таким, що прийнятий без належної оцінки сукупності медичних доказів, зокрема хронології фіксації симптомів, результатів МРТ-досліджень та оперативних втручань, які свідчать про прогресування патологічних змін саме після отримання бойової травми.
З огляду на викладене, на думку позивача, наявні всі правові та фактичні підстави вважати, що захворювання у вигляді двобічного асептичного некрозу кульшових, колінних та плечових суглобів виникли або досягли критичного розвитку саме під час захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, а відтак підлягають кваліфікації за формулюванням «Захворювання, ТАК, пов`язані із захистом Батьківщини» у розумінні пункту 5 частини 4 розділу XII Положення про військово-лікарську експертизу. 
Вважаючи відмову ЦВЛК ДПСУ у перегляді постанови гарнізонної ВЛК від 18.06.2025 № 2538 протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Приймаючи рішення по суті спірних правовідносин, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 65 Конституції України визначає, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 року введено воєнний стан. На час розгляду судом цієї адміністративної справи воєнний стан в Україні триває.
Відносини між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регулюються Законом України від 25.03.92 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі за текстом - Закон №2232-XII).
Частинами першою, другою, четвертою-шостою статті 2 Закону №2232-XII передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Відповідно до частини десятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та з метою якісного проведення призову громадян на строкову військову службу за станом здоров`я, прийняття громадян на військову службу за контрактом, проведення медичного огляду військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів для визначення ступеня придатності до військової служби та визначення ступеня придатності льотного складу до льотної роботи, наказом Міністра оборони України від 14 серпня 2008 року №402, затверджено Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (далі - Положення №402).
Відповідно до п. 1.1 розд.І Положення №402 військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Згідно з п. 1.2 розд.І Положення №402 військово-лікарська експертиза - це медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців строкової військової служби); військовозобов`язаних, офіцерів запасу, які призиваються на військову службу за призовом осіб офіцерського складу, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; працівників Збройних Сил України, які працюють у шкідливих та небезпечних умовах праці та залучаються до роботи з джерелами іонізуючого випромінювання (далі - ДІВ), компонентами ракетного палива (далі - КРП), джерелами електромагнітних полів (далі - ЕМП), лазерного випромінювання (далі - ЛВ), мікроорганізмами I-II груп патогенності, особливо небезпечними інфекційними хворобами; працівників допоміжного флоту Військово-морських Сил Збройних Сил України (далі - ВМС Збройних Сил України).
Пунктом 2.1 розд.І Положення №402 передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі- ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання військово лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця.
Відповідно до п. 2.2 розд. І Положення №402 штатні ВЛК є військово-медичними установами. Вони мають гербову печатку, кутовий штамп та утримуються за окремим штатом. До штатних ВЛК належать:
Центральна військово-лікарська комісія (далі - ЦВЛК);
ВЛК регіону.
Штатні ВЛК комплектуються лікарями із клінічною підготовкою за однією з лікарських спеціальностей (терапія, хірургія, неврологія, психіатрія, оториноларингологія, офтальмологія, організація охорони здоров`я тощо), з досвідом роботи у військових частинах та закладах охорони здоров`я (установах).
Залучати особовий склад штатних ВЛК для вирішення питань та завдань, не пов`язаних із військово-лікарською експертизою, забороняється.
Пунктом 2.3 розд.І Положення №402 визначено, що ЦВЛК є органом військового управління, який здійснює керівництво ВЛК регіонів у Збройних Силах України та є керівним органом із військово-лікарської експертизи в Збройних Силах України (п.п 2.3.1.).
Начальник ЦВЛК безпосередньо підпорядковується командувачу Медичних сил Збройних Сил України. Усі штатні ВЛК Збройних Сил України безпосередньо підпорядковуються начальнику ЦВЛК (п. п. 2.3.2. п. 2.3 розд.І Положення №402).
На ЦВЛК покладається організація військово-лікарської експертизи у Збройних Силах України, а також, зокрема, розгляд заяв, пропозицій, скарг та прийом відвідувачів з питань військово-лікарської експертизи (абз. 8 п. п. 2.3.3 п. 2.3 розд.І Положення №402).
2.3.4. ЦВЛК має право, зокрема:
-оглядати військовослужбовців та інших осіб, зазначених у пункті 1.2 розділу I цього Положення;
-витребовувати документи в частині, що характеризують обставини отримання захворювання, поранення, травми, каліцтва, необхідні для прийняття постанови про їх причинний зв`язок, а саме:
- виписки (витяги) з матеріалів службового (спеціального) розслідування, матеріалів дізнання, досудового розслідування, а також витяги з наказів, актів;
- особові та пенсійні справи, медичні документи (у разі витребовування оригіналів зазначених документів вони повертаються за належністю після складання протоколу);
- архівні довідки, характеристики та інші документи, необхідні для прийняття постанови (у разі надання копій зазначених вище документів копії підшиваються до складеного протоколу та передаються до архіву зі строком зберігання 50 років);
- розглядати, переглядати, скасовувати, затверджувати, не затверджувати, контролювати згідно з цим Положенням постанови будь-якої ВЛК (лікарсько-льотної комісії (далі - ЛЛК)) Збройних Сил України (п. п. 2.3.4. п. 2.3 розд.І Положення №402).
Постанови ЦВЛК можуть бути оскаржені в судовому порядку (п. п. 2.3.5 п. 2.3 розд.І Положення №402).
Главою 3 розд.І Положення №402 врегульовано порядок подання та розгляду звернень штатними ВЛК, якою відповідно до п. 2.2 розд. І Положення №402, є Центральна військово-лікарська комісія.
Так, пунктами 3.1-3.4 розд.І передбачено, що вимоги до звернення військовослужбовців та інших осіб, указаних у пункті 1.2 глави 1 розділу I цього Положення, їх права, порядок та строки розгляду пропозицій, заяв та скарг, а також обов`язки штатних ВЛК щодо розгляду звернень регулюються Законом України «Про звернення громадян», Інструкцією про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 28 грудня 2016 року №735, зареєстрованою у Міністерстві юстиції України 23 січня 2017 року за №94/29962.
Скарги до штатних ВЛК подаються в строк, визначений Законом України «Про звернення громадян».
Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови позаштатних ВЛК подаються до штатних ВЛК згідно з адміністративно-територіальними зонами відповідальності, наведеними у додатку 2 до наказу Міністерства оборони України від 16 листопада 2016 року №608 «Про затвердження адміністративно-територіальних зон відповідальності закладів охорони здоров`я Збройних Сил України за організацію медичного забезпечення».
Скарги на дії (бездіяльність) чи постанови ВЛК районних (міських) ТЦК та СП подаються за підпорядкованістю до ВЛК міських ТЦК та СП, районних ТЦК та СП, обласних ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим.
Дії (бездіяльність), рішення, постанови, прийняті ВЛК обласних (Київського міського, ТЦК та СП, ТЦК та СП Автономної Республіки Крим, оскаржуються в штатних ВЛК.
Дії (бездіяльність), рішення, прийняті за результатами розгляду звернень ВЛК регіону, оскаржуються в ЦВЛК.
У разі визнання штатною ВЛК заяви чи скарги щодо перегляду (скасування) постанови ВЛК обґрунтованою, ВЛК штатної ВЛК переглядає оскаржувану постанову ВЛК або приймає рішення про направлення на повторний (контрольний) медичний огляд.
Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів. Закон забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення врегульовано положеннями Закону України «Про звернення громадян» (далі Закон №393/96-ВР).
Стаття 3 Закону №393/96-ВР визначає, що скаргою є звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Відповідно до ст. 19 Закону №393/96-ВР органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, медіа, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані:
- об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги;
- у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову;
- на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу;
- скасовувати або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням;
- забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень;
- письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення;
- вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина;
- у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення;
- не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам;
- особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
У разі необхідності та за наявності можливостей розгляд звернень громадян покладається на посадову особу чи підрозділ службового апарату, спеціально уповноважені здійснювати цю роботу, в межах бюджетних асигнувань. Це положення не скасовує вимоги абзацу дев`ятого частини першої цієї статті.
Пунктами 3-4 розд.І Інструкції про організацію розгляду звернень та проведення особистого прийому громадян у Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністерства оборони України 28.12.2016 №735 (далі Інструкція №735), визначено, що розгляд пропозицій (зауважень), заяв (клопотань), скарг і особистий прийом громадян є важливою ділянкою роботи органів військового управління, військових частин, дієвим засобом отримання інформації про недоліки в роботі цих органів, однією з форм зміцнення і розширення зв`язків з широкими верствами населення, участі в управлінні державними справами громадян України.
У роботі з письмовими (електронними) та усними зверненнями громадян потрібно забезпечувати кваліфікований, неупереджений, об`єктивний і своєчасний розгляд звернень громадян з метою оперативного розв`язання порушених у них питань, задоволення законних вимог заявників, поновлення порушених конституційних прав та запобігання надалі таким порушенням.
Аналіз наведених норм законодавства свідчить про те, що орган, до якого направлена скарга, зобов`язаний об`єктивно і вчасно її розглянути, перевірити викладені в ній факти, прийняти рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечити його виконання, а також повідомити громадянина про наслідки розгляду такої заяви.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 проведено медичний огляд у ВЛК Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) ДПСУ, за результатами якого прийнято рішення, оформлене свідоцтвом про хворобу №2538/627 від 18.06.2025, у якому зазначено, що захворювання позивача, а саме:
12. Діагноз та постанова гарнізонної військово-лікарської комісії про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: Залишкові явища після операції: (26.12.2024 року) - тунелізації шийки та головок обох стегнових кісток, тунелізації виростків лівої стегнової кістки, тунелізації виростків правої стегнової кістки з приводу асептичного некрозу голівки правої стегнової кістки II ст. та лівої стегнової кістки ІІІ ст., двобічного асептичного некрозу обох виростків дистального епіметафізу правої стегнової кістки та лівої великогомілкової кістки. Асептичний некроз голівки обох плечових кісток II ст.. Артроз колінних суглобів II ст. з больовим синдромом. Артроз кульшових суглобів І ст.. Спондилоартроз. Спінальний стеноз І ст.. Міжхребцевий остеохондроз ПВХ. Хронічна вертеброгенна люмбалгія з незначним порушення функції. Гепатоз печінки без порушення функції. Часткова вториннна адентія верхньої щелепи.
Захворювання, ТАК, пов`язане із проходженням військової служби.
Залишкові явища ВТ (07.08.2024 року) часткового пошкодження зв`язково-капсульного апарату лівого кульшового суглоба.
Поранення (Травма), ТАК, пов`язане із захистом Батьківщини.
Довідка про обставини поранення №1550 від 09.05.202 5 року затвержена начальником 5 ПЗ.
На підставі наказу МОЗ №3 70 від 04,07.2007 р., поранення - легкого ступеня тяжкості.
Вважаючи встановлений військово-лікарською комісією причинний зв`язок захворювань ОСОБА_1 невірним та таким, що підлягає перегляду, позивач звернувся до Центральної ВЛК Збройних Сил України із скаргою, адже вважає, що комісією безпідставно не врахованого того факту, що раніше позивач не мав встановлених хвороб та набув їх під час захисту Батьківщини, що також встановлено лікарем ендокринологом та лікарем травматологом.
При цьому, проаналізувавши зміст рішення Центральної військової-лікарської комісії Збройних Сил України, яке оформлене листом №13.1//65 від 02.09.2025 , суд зазначає, що дане рішення не містить жодної оцінки обґрунтувань викладених позивачем у скарзі. Даним рішенням лише повідомлено позивача, що підстав для перегляду постанови ВЛК Головного військово-медичного клінічного центру (Центрального клінічного госпіталю) ДПСУ №2538 від 18.06.2025 не вбачається.
Тобто, Центральна ВЛК Збройних Сил України не виконала вимоги Закону України «Про звернення громадян» в частині об`єктивної і всебічної перевірки викладених у скарзі обставин незгоди з причинним зв`язком захворювань.
Статтею 5 Кодексу адміністративного судочинства України визначені способи захисту порушених прав, свобод та інтересів, та зазначено, що захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п. 4 та п. 10 ч. 2 ст. 245 КАС України у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії; інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
Відповідно до частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Дискреційні повноваження - це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким. З огляду на положення статті 2 КАС України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, питання визначення наявності або відсутності певного діагнозу у позивача та його придатності (непридатності) до військової служби за результатами медичного обстеження є дискреційними повноваженнями ВЛК, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу.
Водночас, розглядаючи по суті спори у справах щодо оскарження рішень ВЛК, суд вправі перевірити їх законність в межах дотримання процедури прийняття таких.
Отже, для належного захисту прав позивача суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги шляхом визнання протиправним рішення Центральної військової-лікарської комісії ЗСУ, яке оформлене листом від №13.1//65 від 02.09.2025 у перегляді причинно-наслідкового зв`язку захворювань військовослужбовця ОСОБА_1 за результатами проходження Військово-лікарської комісії, викладеної у свідоцтві про хворобу №2538 від 18.06.2025 та зобов`язання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду у даній справі.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, які викладені у постанові від 16.04.2025 по справі №160/31586/23.
Щодо позовних вимог про визнання протиправними дії та скасувати постанову ВЛК ГВМКЦ ДПСУ від 18.06.2025 №2538, суд зазначає, що згідно з Положенням №402, у разі незгоди із рішеннями госпітальних та гарнізонних ВЛК, особа має право звернутися до ВЛК вищого рівня із відповідною скаргою, а у разі незгоди із ВЛК вищого рівня - звернутися до ЦВЛК або до суду.
У справі, що розглядається, позивач скористався таким правом та оскаржив рішення ВЛК ГВМКЦ ДПСУ до Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України.
Таким чином, враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку, що перевірка рішення госпітальної (гарнізонної) ВЛК на предмет того, чи дотримані всі умови та критерії, передбачені Положенням №402 при проведенні медичного огляду військового, належить до функцій Центральної ВЛК, у зв`язку з чим суд відмовляє позивачу в цій частині позовних вимог.
Оцінюючи правомірність дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури.
Принципами адміністративної процедури є добросовісність і розсудливість (п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про адміністративну процедуру» 17 лютого 2022 року №2073-IX).
Стаття 10 Закону України «Про адміністративну процедуру» пояснює добросовісність і розсудливість в адміністративній процедурі. Адміністративний орган зобов`язаний діяти добросовісно для досягнення мети, визначеної законом. Адміністративний орган при здійсненні адміністративного провадження повинен діяти, керуючись здоровим глуздом, логікою та загальноприйнятими нормами моралі, з дотриманням вимог законодавства. Особа зобов`язана здійснювати надані їй права добросовісно та не зловживати ними.
Принципу добросовісності («bona fides») корелюють доктрина римського права «venire contra factum proprium» (заборони суперечливої поведінки, інша назва принцип «естопель») ґрунтується ще на римських максимах - «no№concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), «nemo auditur propriam turpitudinem allegans» (ніхто не може посилатися на власну ганебність або провину, щоб отримати перевагу в суді або в правових питаннях тобто заборони отримувати вигоду від власного неправомірної поведінки). В основі зазначених доктрин знаходиться принцип добросовісності.
Поведінка, яка суперечить добросовісності, «легітимним очікуванням», «належному урядуванню» та «правовій визначеності» не може бути правомірною, як і всі рішення пов`язані із нею.
Так, одним із суттєвих елементів принципу верховенства права є принцип юридичної визначеності. Цей принцип має різні прояви. Зокрема, він є одним з визначальних принципів «доброго врядування» і «належної адміністрації» (встановлення процедури і її дотримання), частково співпадає з принципом законності (чіткість і передбачуваність закону, вимоги до «якості» закону).
Наприклад, у пунктах 70-71 рішення у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) Європейський Суд з прав людини, аналізуючи відповідність мотивування Конвенції, підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування», зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96, пункт 120, «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), заява №48939/99, пункт 128, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), №21151/04, пункт 72, «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява №10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява №55555/08, пункт 74, «Тошкуца та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява №36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах «Онер`їлдіз проти Туреччини» (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland),заява №10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява №36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), пункту 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 58, «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, пункт 40, «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява №35298/04, пункт 67). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункту 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), пункт 53 та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), пункт 38).
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини 1 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Згідно з частиною 1 статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що позов необхідно задовольнити частково.
За встановлених в цій справі фактичних обставин та з урахуванням правового регулювання спірних правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково.
Питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог статті 139 КАС України судом не вирішується, оскільки позивач згідно з пунктом 13 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року №3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору звільнений.
Керуючись ст. ст. 5, 19, 77, 90, 139, 243, 246, 249 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Центральної військово-лікарської комісії Державної прикордонної служби України (вул. Володимирська, буд. 26, м. Київ, 01601, код ЄДРПОУ 45890441) про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
2. Визнати протиправним рішення Центральної військово-лікарської комісії Збройних сил України, яке оформлене листом від №13.1//65 від 02.09.2025 у перегляді причинно-наслідкового зв`язку захворювань військовослужбовця ОСОБА_1 за результатами проходження Військово-лікарської комісії, викладеної у свідоцтві про хворобу №2538 від 18.06.2025.
3. Зобов`язання Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України повторно розглянути скаргу ОСОБА_1 , з урахуванням висновків суду у даній справі.
4. В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець