ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/21766/24 пров. № А/857/34376/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Заверухи О.Б.,
суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В., 

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Амара Тур» до Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Головне управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною та скасування постанови,

суддя (судді) в суді першої інстанції – Желік О.М., 
час ухвалення рішення – не зазначено, 
місце ухвалення рішення – м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

22 жовтня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Амара Тур» звернулось до суду з позовом до Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 3X/ЛB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC від 30.09.2024 в розмірі 240 000,00 грн.
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 12 листопада 2024 року клопотання представника відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – задоволено. Залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача – Головне управління ДПС у Львівській області.
09 грудня 2024 до Львівського окружного адміністративного суду від позивача надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову, у якій просив суд: зупинити дію постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 3X/JIB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC, винесеної Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці 30.09.2024 – до набрання законної сили рішенням суду у даній справі; заборонити органам державної виконавчої служби вчиняти виконавчі дії щодо виконання постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення № 3X/JIB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC, винесеної Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці 30.09.2024 – до набрання законної сили рішенням суду у даній справі; зобов`язати Золочівський відділ державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 02.12.2024 у виконавчому провадженні №76684754 щодо позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Амара Тур».
Заяву мотивовано тим, що, що державним виконавцем Золочівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 02.12.2024 відкрито виконавче провадження № 76684754 з примусового виконання оскаржуваної у цій справі постанови та накладено арешт на грошові кошти підприємства в межах суми, що підлягає до стягнення за виконавчим документом. Зазначено, що вказані дії призвели до паралізування всієї господарської діяльності позивача, оскільки всі розрахунки із контрагентами, сплата податків, виплата працівникам заробітної плати, сплати ЄСВ за працівників здійснюються в безготівковій формі. На підтвердження вказаного надано Виписку про рух коштів по рахунку. За таких обставин, з метою недопущення істотного ускладнення, ефективного захисту та поновлення порушених прав ТОВ «Амара Тур» просить суд вжити заходів забезпечення позову, які перелічені вище. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову – задоволено частково. Зупинено стягнення у виконавчому провадженні №76684754 на підставі виконавчого документа – постанови Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №3X/ЛB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC від 30.09.2024 – до набрання законної сили рішення суду в адміністративній справі №380/21766/24. 
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення є виконавчим документом, на підставі якого розпочато виконавче провадження та накладено арешт на кошти і майно боржника. Факт судового оскарження постанови Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №3X/ЛB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC від 30.09.2024 не зупиняє її дію та примусове виконання у межах виконавчого провадження №76684754. Судом першої інстанції встановлено, що відповідач вчинив дії щодо примусового виконання оскаржуваного рішення, що, в свою чергу, свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав позивача у випадку задоволення пред`явленого ним позову, оскільки ймовірною є ситуація, що навіть у випадку скасування оскаржуваної постанови відповідача та набрання рішенням суду законної сили, штраф на цей момент може бути стягнуто органами Державної виконавчої служби України. Відповідно до п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа. Таким чином, законом визначено порядок виконання судового рішення про зупинення стягнення на підставі виконавчого документа та встановлено обов`язок державного виконавця зупинити вчинення виконавчих дій в разі прийняття судом відповідного рішення. З огляду на вказане, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вжиття судом заходів забезпечення позову у спосіб зупинення стягнення на підставі постанови № 76684754 про накладення накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення на Товариство з обмеженою відповідальністю «Амара Тур» в розмірі 240000,00 грн унеможливить подальше вчинення виконавчих дій. На переконання суду, обраний вище захід забезпечення позову виключає необхідність вжиття заходів, наведених позивачем у свої заяві, зокрема таких як зупинення дії постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №3X/JIB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC, винесеної Західним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці 30.09.2024 – до набрання законної сили рішенням суду у даній справі; заборона органам державної виконавчої служби вчиняти виконавчі дії щодо виконання постанови про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення №3X/JIB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC; зобов`язання Золочівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати постанову про арешт коштів боржника, винесену 02.12.2024 у виконавчому провадженні №76684754 щодо позивача – Товариства з обмеженою відповідальністю «Амара Тур».
Не погодившись з прийнятою ухвалою, Західне міжрегіональне управління державної служби з питань праці подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану ухвалу та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що оскаржувана постанова є самостійним виконавчим документом і може бути пред`явлена до виконання органам державної виконавчої служби в будь-який час в порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження», ні Порядок № 509, ані Закон № 1404-VIII не передбачають зупинення дії та виконання постанов органів Держпраці про накладення штрафів у разі оскарження таких у судовому порядку. Зауважує, що судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не наведені обставини, які впливають на співмірність та необхідність забезпечення позову з метою уникнення негативних наслідків які, в свою чергу, можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача. Зокрема, при прийнятті оскаржуваної ухвали про забезпечення позову судом першої інстанції не досліджений фінансовий стан позивача, та його співвідношення із можливими санкціями та наслідками для здійснення господарської діяльності. Звертає увагу на те, що матеріали справи також не містять доказів неможливості позивачем, з урахуванням розміру накладеного штрафу, продовжувати нормальне функціонування господарської діяльності. 
Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено, що суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про забезпечення позову. Вказує, що зупинивши стягнення коштів у виконавчому провадженні до набрання рішенням суду законної сили, суд забезпечив можливість позивачу у випадку задоволення позову та скасування оскаржуваної постанови, повернути свої кошти без значних зусиль.
Суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження) (п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.
Приймаючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні № 76684754 на підставі виконавчого документа – постанови Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №3X/ЛB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC від 30.09.2024 – до набрання законної сили рішення суду в адміністративній справі № 380/21766/24. 
Однак, колегія суддів не погоджується з обгрунтованістю такого висновку суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю (частина друга статті 150 КАС України).
Ці підстави є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 826/8556/17.
Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що державним виконавцем на підставі спірної постанови відкрито виконавче провадження та накладено арешт на майно та кошти позивача. При цьому, такі дії створюють суттєві перешкоди у виконанні судового рішення та призведуть до негативних наслідків та неможливості поновлення порушених прав.
У цій справі постанова про накладення штрафу № 3X/JIB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC прийнята на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 КЗпП України.
Пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за заявою стягувача про примусове виконання рішення виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону.
Пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 затверджено Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509).
У пункті 9 Порядку № 509 передбачено, що штраф сплачується протягом одного місяця з дня прийняття постанови про його накладення, про що суб`єкт господарювання або роботодавець повідомляють уповноваженій посадовій особі, яка склала постанову про накладення штрафу.
Відповідно до абзацу 4 пункту 11 Порядку №509 не сплачені у добровільному порядку штрафи стягуються органами державної виконавчої служби (щодо штрафів, передбачених частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України).
Отже, Порядок № 509 встановлює місячний строк на добровільне виконання рішення органу Держпраці та сплату штрафу, у разі несплати штрафу він підлягає стягненню органами державної виконавчої служби.
Згідно зі статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Частиною першою статті 12 цього Закону передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.
Отже оскаржувана постанова є самостійним виконавчим документом, примусове виконання якого здійснюється у порядку встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Колегія суддів наголошує, що при розгляді спорів про оскарження постанов органів Держпраці про накладення штрафів, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України може бути виправданим забезпечення позову за певних умов.
Так, Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 01 червня 2022 року у справі №380/4273/21 уточнила правовий підхід при розгляді питань забезпечення позову у справах про оскарження постанов органів Держпраці, прийнятих на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, зазначивши про таке.
« …суд при розгляді заяви про забезпечення позову у справах про оскарження постанов Держпраці про накладення штрафу має оцінювати всі обставини у сукупності. Суди мають враховувати суму штрафу, майновий стан позивача, чи було пред`явлено постанову Держпраці до виконання, чи відкрито виконавче провадження тощо.
Також мають досліджуватися достатньо обґрунтовані припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду; чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Також суд має вказати, у чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними».
З аналізу наведених процесуальних норм слідує, що підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, установити і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якої можливо запобігти.».
З матеріалів справи слідує, що постановою державного виконавця Золочівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про арешт майна боржника від 02.12.2024 ВП №76684754 накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику.
Постановою державного виконавця Золочівського відділу державної виконавчої служби у Золочівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про арешт коштів боржника від 02.12.2024 ВП №76684754 накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, a також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику: у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 264396,5 грн. 
За висновками суду першої інстанції, виконання постанови відповідача у примусовому порядку є підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
Проте колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції помилковими, оскільки саме по собі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом без наведення позивачем обставин, які обґрунтовано свідчать про неможливість відновлення прав та інтересів у разі задоволення позову, не є беззаперечним свідченням настання тяжких негативних наслідків для позивача, та, відповідно, не свідчить про наявність обставин, за яких допускається вжиття заходів забезпечення позову.
Вищевказане узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 19 жовтня 2022 року.
Водночас судом першої інстанції не наведені обставини, які впливають на співмірність та необхідність забезпечення позову з метою уникнення негативних наслідків які, в свою чергу, можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист прав позивача.
Зокрема при прийнятті оскаржуваної ухвали судом першої інстанції жодним чином не досліджений фінансовий стан позивача, та його співвідношення із можливими санкціями та наслідками для здійснення господарської діяльності.
ТзОВ «Амара Тур» до заяви про забезпечення позову долучено лише виписки по рахунку за період з 01.06.2024 по 30.11.2024. Однак, самі по собі вказані виписки не підтверджують неможливості продовжувати нормальне функціонування господарської діяльності позивачем, з урахуванням розміру накладеного штрафу.
До заяви про забезпечення позову позивачем не було додано жодних інших документів на підтвердження його майнового стану.
Забезпечуючи позов, суд першої інстанції не обґрунтував того, що невжиття таких заходів, як зупинення стягнення на підставі оскаржуваного позивачем рішення, зумовить настання негативних і незворотних наслідків для позивача. Можливість настання негативних наслідків не підтверджена оцінкою будь-яких доказів. Так само суд не зазначив з посиланням на докази про те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективність захисту й унеможливити поновлення порушених прав позивача з урахуванням постанови про арешт коштів боржника, відповідно до якої накладено арешт на грошові кошти виключно в межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів, яка становить 240000,00 грн.
Крім того, щодо посилання позивача на ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту чи поновлення порушених прав та інтересів без вжиття запропонованих ним заходів забезпечення позову, колегія суддів звертає увагу, що підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше. Безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання. Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно. Проте Суд звертає увагу, що відповідно до статті 150 КАС України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є беззаперечними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 22.09.2022 у справі №160/1609/22 та від 29.09.2022 у справі №380/3826/21.
Отже, в обсязі встановлених в цій справі фактичних обставин, враховуючи положення частини другої статті 150 та частини другої статті 151 КАС України, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для забезпечення позову шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні №76684754 на підставі виконавчого документа – постанови Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №3X/ЛB/25600/13/19/РPO/44480339-ФC від 30.09.2024 – до набрання законної сили рішення суду в адміністративній справі №380/21766/24.
З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування ухвали суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.
За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та допущено порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 317, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325 КАС України, суд –
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці задовольнити повністю.
Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 11 грудня 2024 року про вжиття заходів забезпечення позову у справі № 380/21766/24 скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Амара Тур» про забезпечення позову відмовити повністю.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. Б. Заверуха 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін