Справа № 277/1389/24
РІШЕННЯ
іменем України

"19" січня 2026 р. селище Ємільчине

Ємільчинський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Т.Г. Корсун, за участю секретаря судового засідання М.М. Сороки, позивача – не з`явився, представника позивача – адвоката Р.В. Повразюка, відповідача – не з`явився, представника відповідача – не з`явився, розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Ємільчине за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів та моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
До Ємільчинського районного суду Житомирської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення суми коштів за непоставлений товар в розмірі 62742 грн 98 коп, 5000 грн моральної шкоди та 10000 грн витрат на правничу допомогу.
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ОСОБА_1 в період з 03.08.2020 року по 05.05.2021 року на поточний рахунок ОСОБА_2 було перераховано 62742,98 грн. Незважаючи на факт оплати замовлених запчастин відповідачем так і не було надіслано позивачу замовленого товару. Сформовані відповідачем видаткові накладні не були підписані ні відповідачем, ні позивачем, таким чином доставки не було здійснено. 
ОСОБА_1 звертався до відповідача щодо повернення коштів у розмірі 62742,98 грн, однак вимога не була виконана. 
Позивач зазначає, що відповідно до статей 526-527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений, то кредитор має право вимагати виконання у будь-який час.
Крім того, позивач вказує, що в Постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі №927/787/19 викладено правову позицію відносно презумпції вини постачальника. Так споживачам варто знати, що при виявленні недоліків товару, на який надана гарантія, виникає презумпція вини постачальника (виробника).
У Постанові Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №703/1518/18 зроблено висновок про те, що участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.
Згідно абз. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону;.
Згідно ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Велика Палата Верховного Суду в Постанові ВП ВС від 01.09.2020 у справі N? 216/3521/16-ц дійшла до висновку про те, що моральна шкода за порушення споживчого договору може бути компенсована і в тому разі, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. В цьому випадку шкода стягується на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов поставки оплаченого товару та не поверненню коштів, позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає у значних душевних стражданнях, що викликані неможливістю більш як рік користуватися належними позивачу грошовими коштами, втратою доходу у зв`язку з неможливістю надавати послуги для яких придбавався товар; пошуком інших товарів та коштів для їх придбання.
Тому, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. 
Відповідач подав відзив на позовну заяву, де зазначив, що позивач вже звертався до відповідача з позовом про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів). Відповідно, 29 травня 2024 року Ємільчинський районний суд Житомирської області рішенням по справі № 277/1579/23 вже виніс рішення щодо цього спору, а саме ухвалив, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування безпідставно отриманих активів (грошових коштів) – відмовити, у зв`язку із тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження зазначених обставин.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду – на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц). Судом у справі №277/1579/23 вже були встановлені обставини поставки відповідачем товару.
Таким чином, підтверджується позиція відповідача про належне виконання ним своїх договірних зобов`язань. 
До того ж, відповідач зазначає, що відповідні кошти, на які посилається позивач, були сплачені ним в рахунок оплати товарів, які в подальшому йому були поставлені, про що свідчать відповідні видаткові накладні, за якими відбувалися оплати, а також скрін-шоти з електронного листування щодо замовлення товарів, за які відбувалися оплати.
Крім того, відповідач вказує, що товар позивачем купувався не для особистих потреб, а для здійснення підприємницької діяльності, тому Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюється на спірні відносини, які виникли з договору поставки.
З урахуванням викладеного, відповідач вважає неможливим посилання позивача на ч. 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так як позивач не має статусу споживача, відповідно законодавство про захист прав споживачів у цьому випадку у цій справі не є застосовним.
Тому, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.
Ухвалою суду від 08.10.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, вказав, що подані накладні не підписані позивачем, тому товар поставлений не був. 
Представник відповідача зазначив, що товар поставлявся, що підтверджено скріншотами з сайту, де позивачем виславлявся на продаж вказаний товар. Позивач вже звертався до суду, є судове рішення, в якому встановлені обставини перерахування коштів та відповідної поставки товару. Крім того, кошти перераховувалися протягом тривалого строку, що виключає ймовірність неотримання відповідного товару. 
В судовому засіданні 12.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклав ухвалення та проголошення судового рішення на 19.01.2026.
В судовому засіданні 19.01.2026 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надавши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до таких висновків.
ОСОБА_1 здійснив перерахування коштів на рахунок фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 в загальному розмірі 62742 грн 98 коп, що підтверджено платіжними інструкціями: №0.0.1789602839.1 від 03.08.2020 року платіж в сумі 452,80 грн., призначення платежу: оплата за товар; №0.0.1789604956.1 від 03.08.2020 року платіж в сумі 2251,65 грн. призначення платежу: оплата за товар; №0.0.1789609759.1 від 03.08.2020 платіж в сумі 7465,54 грн., призначення платежу: оплата за товар; №0.0.2058010506.1 від 19.03.2021 року платіж в сумі 9723,16 грн., в пункті призначення платежу зазначено ОСОБА_3 ; №0.0.2201121862.1 від 19.07.2021 року платіж в сумі 4930,00 грн., призначення платежу: Борівський Motopulse; №0.0.2259037598.1 від 09.09.2021 року платіж в сумі 2588,86 грн. у пункті призначення платежу зазначено: ФОПО-02825 Борівський Motopulse, №0.0.2091273663.1 від 16.04.2021 року платіж в сумі 14161,61 грн. у пункті призначення платежу зазначено: ОСОБА_4 ; №0.0.2259038820.1 від 09.09.2021 року платіж в сумі 1702,77 грн., у пункті призначення платежу зазначено Борівський Motopulse ФОПО-02825; №0.0.2157628260.1 від 11.06.2021 року платіж в сумі 3027,66 грн., у пункті призначення платежу вказано: ОСОБА_4 ; №0.0.2259039508.1 від 09.09.2021 року платіж в сумі 209,82 грн., у пункті призначення платежу зазначено Борівський мотопульс ФОПО-02888; №0.0.2191885503.1 від 12.07.2021 року платіж в сумі 4338,29 грн., у пункті призначення платежу зазначено ОСОБА_4 ; №0.0.2212389390.1 від 28.07.2021 року платіж в сумі 5475,78 грн., у пункті призначення платежу зазначено Борівський мотопульс; №0.0.2212386197.1 від 28.07.2021 року платіж в сумі 1444,08 грн., у пункті призначення платежу зазначено Борівський мотопульс та №0.0.2113171632.1 від 05.05.2021 року платіж в сумі 4970,96 грн. у пункті призначення платежу зазначено Борівський мотопульс.
Відповідно до ксерокопій видаткових накладних: №ФОПО-02136 від 26.07.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 5745,78 грн.; №ФОПО-00882 від 05.05.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 4970,96 грн.; №ФОПО-02888 від 09.09.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_6 запчастини на суму 209,82 грн.; №ФОПО-02123 від 28.07.2020 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 452,80 грн.; №ФОПО-02586 від 13.04.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 14161,61 грн.; №ФОПО-02159 від 27.07.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 1444,08 грн.; №ФОПО-00310 від 18.03.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 9723,16 грн.; №ФОПО-02825 від 06.09.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_6 запчастини на загальну суму 2588,86 грн.; №ФОПО-02876 від 08.09.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_6 запчастини на загальну суму 1702,77 грн.; №ФОПО-01875 від 16.07.2020 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 2251,67 грн.; №ФОПО-01875 від 12.07.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 4338,29 грн.; №ФОПО-01428 від 11.06.2021 року постачальник ФОП ОСОБА_2 відправив одержувачу ОСОБА_5 запчастини на загальну суму 3027,66 грн.
Позивач стверджує, що не отримував товар по вказаним накладним, які не підписані, тому звернувся до суду про стягнення перерахованих коштів.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За положеннями пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині третій статті 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частинами 1, 2 ст.712 ЦК за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо не встановлено інше.
Згідно з ст.662 ЦК продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 664 ЦК товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.
Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Згідно з ст. 689 ЦК покупець зобов`язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов`язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.
Статтею 693 ЦК передбачено, що якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати повернення суми попередньої оплати або передання оплаченого товару.
Вказана норма передбачає необхідність встановлення факту передачі / непередачі товару покупцем як підстави для повернення суми попередньої плати.
Судом встановлено, що сторонами здійснювалося письмове листування щодо умов, номенклатури, кількості поставленого товару, тобто між ними був укладений усний договір поставки.
Позивач, здійснивши оплату у загальній сумі 62742 грн 98 коп на підставі платіжних інструкцій, тобто вчинив дію, яка засвідчує його бажання укласти договір.
У графі «Призначення платежу» у вказаних платіжних інструкціях зазначено: або «оплата за товар», або «Боривский Владислав», або «Боривский Motopulse».
Таким чином, з моменту прийняття пропозиції (попередньої оплати товару) позивачем між сторонами укладено господарський договір поставки у спрощений спосіб і відповідно між сторонами виникли та існують зобов`язальні відносини.
Отже, у зв`язку з оплатою позивачем на користь відповідача коштів, у відповідача виникало зобов`язання з поставки оплаченого товару на користь позивача.
Позивач надав суду копії видаткових накладних про поставку відповідачем товару, де постачальником зазначено: «ФОП ОСОБА_2 », а одержувачем: «Николаев Мотопульс».
У вказаних накладних відсутні підписи сторін договору поставки, що, на думку позивача, підтверджує факт непоставлення товару відповідачем на адресу позивача.
Однак, суд критично оцінює такі доводи позивача з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 76 , ч. 1, 2 ст. 77, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Суд зазначає, що в матеріалах справи містяться скріншоти із сайту «Motopulse», на яких розміщено оголошення про продаж запчастин, які відповідають переліку товару, зазначеного у накладних ФОП ОСОБА_2 , тобто які були придбані ОСОБА_1 у ФОП ОСОБА_2 .
Представник позивача у судовому засіданні вказав, що це інший товар, а не той, що придбавався у відповідача.
Однак, суд вказує, що дані скріншоти були подані до позовної заяви саме позивачем, товари, розміщені на вказаному сайті для продажу, є ідентичними до переліку товару, вказаному у спірних накладних, позивач не заперечував факт розміщення товарів на сайті «Motopulse», у платіжних інструкціях у графі призначення платежу самим позивачем вказано «Боривский Motopulse».
Крім того, ОСОБА_1 на поточний рахунок ФОП ОСОБА_2 було перераховано кошти не одноразовим платежем, а певними сумами протягом тривалого строку, а саме в період з 03.08.2020 по 05.05.2021, що також спростовує твердження позивача про непоставку замовленого товару в повному обсязі.
Крім того, самі лише накладні, які не підписані обома сторонами договірних відносин, не є безумовними доказами нездійснення господарських операцій з поставки товару, не можуть бути єдиними доказами на підтвердження факту непоставки товару покупцю та його неприйняття ним, та як докази можуть оцінюватися судом лише у сукупності з іншими доказами у справі.
Суд, оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи все вищевикладене, прийшов до переконання, що позов не підлягає до задоволення.
Суд також вважає безпідставним обгрунтування позовних вимог позивачем нормами Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Закон України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 № 1023-XII регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 придбавав товар у фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 не для власних потреб та споживання, а для подальшої реалізації.
Суд наголошує, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21)).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Позивач, звертаючись із позовом про стягнення грошових коштів за непоставлений товар всупереч частини першої статті 81 ЦПК України не надав належні, допустимі та достовірні докази такої непоставки та обгрунтованості заявлених сум. Клопотань про витребування таких доказів чи виклик свідків позивач не подавав.
Підставою для відшкодування моральної шкоди позивач вказував норми Закону України «Про захист прав споживачів», та зазначав, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов поставки оплаченого товару та не поверненню коштів, позивач зазнав моральної шкоди, яка полягає у значних душевних стражданнях, що викликані неможливістю більш як рік користуватися належними позивачу грошовими коштами, втратою доходу у зв`язку з неможливістю надавати послуги для яких придбавався товар; пошуком інших товарів та коштів для їх придбання.
Суд вказує про безпідставність зсилання на норми Закону України «Про захист прав споживачів» як на обґрунтування відшкодування завданої моральної шкоди, оскільки як було встановлено під час судового розгляду, позивач не має статусу споживача в розумінні вказаного закону, тому законодавство про захист прав споживачів у даних спірних правовідносинах не є застосовним.
Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позивач не надав суду належні, достовірні, допустимі, достатні докази на підтвердження вимог, викладених в позовній заяві, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України»).
Керуючись ст.ст. 12, 81, 82, 259, 263, 264, 265, 273 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:
В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення коштів та моральної шкоди– відмовити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішеннязазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 )
Відповідач – Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 )

Повний текст рішення складений 26 січня 2026 року

Суддя	  	Т.  Г.  Корсун