Справа №278/2324/25
Категорія 38
2/295/408/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13.01.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
Головуючого судді Стрілецької О.В. 
за участі секретаря судового засідання Простибоженко Ю.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
ВСТАНОВИВ:
І. Короткий зміст позовних вимог
13.05.2025 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за договором №3916365, укладеним 21.08.2023, в розмірі 193257,00 грн, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту – 24000,00 грн, за відсотками – 159177,00 грн, які нараховані первісним кредитором та за відсотками - 10080,00 грн, які нараховані позивачем, а також судові витрати.
Позов обгрунтований тим, що 21.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 в електронному вигляді укладений договір №3916365 про надання коштів на умовах споживчого кредиту та надано кредит в розмірі 24000,00 грн строком на 360 днів шляхом переказу коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 . Договір укладений в електронній формі шляхом його підписання електронним підписом з одноразовим ідентифікатором.
26.07.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладений договір факторингу №26/07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило на користь ТОВ «Українські фінансові операції» права грошової вимоги до боржників, у тому числі, за договором №3916365 від 21.08.2023, боржником за яким є ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи наявність права вимоги до відповідача, позивач посилається на положення ст.ст. 512, 514 ЦК України, вказує, що на підставі укладеного договору факторингу позивач набув права кредитора у зобов`язаннях, а відтак і права вимоги до боржника.
Позивач посилається на те, що відповідач умови кредитного договору не виконав, кредитні кошти в установлений графіком строк не повернув, має заборгованість за кредитним договором в сумі 193257,00 грн, яку просить стягнути на свою користь.

ІІ. Процедура та позиції сторін
Згідно з ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 23.05.2025 справу направлено за підсудністю до Богунського районного суду м. Житомира.
Відповідно до ухвали Богунського районного суду м. Житомира 25.06.2025 у справі відкрито провадження та постановлено розгляд справи проводити у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін; задоволено клопотання представника ТОВ «Українські фінансові операції», витребувано з АТ «Ощадбанк»: інформацію, чи була емітована на ім`я ОСОБА_1 платіжна карта № НОМЕР_2 ; виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів до платіжної карти № НОМЕР_2 за період з 22.08.2023 по 31.08.2023 з відображенням часу зарахування коштів; інформацію про номер телефону, на який надсилається інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_2 в період з 22.08.2023 по 31.08.2023.
24.07.2025 з АТ «Ощадбанк» на виконання вимог ухвали суду від 25.06.2025 надійшли документи, які витребував суд (а.с. 110-126).

Представник позивача Дідух Є.О. в судове засіданні не з`явився, направив заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував (а.с. 130).
Відповідач в судові засідання не з`являвся, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить його підпис в повідомленні про вручення поштового листа (а.с. 137).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Враховуючи, що представник позивача скористався своїм правом і подав заяву про розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, в установлений строк відзив на позов не подав, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України провести розгляд справи за відсутності сторін за наявними в справі матеріалами та ухвалити заочне рішення.
За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, на підставі ст. 244 ЦПК України в судовому засіданні 13.01.2026 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

ІІІ. Національне законодавство, що підлягає застосуванню 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.
Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
За правилами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частинами 1, 2 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. 
У статтях 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється.
За правилами ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

ІV. Обставини, встановлені судом, докази на їх підтвердження та мотиви суду
Судом встановлено, що 21.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 був укладений договір № 3916365 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с. 49-60).
Кредитний договір укладений в електронному вигляді, який відповідач підписав електронним цифровим підписом з одноразовим ідентифікатором С407 (а.с.60).
В пункті 1.1 договору вказано, що укладання цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується клієнту через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація клієнта здійснюється при вході клієнта в особистий кабінет шляхом перевірки Товариством правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого товариством на номер мобільного телефону клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.
Відповідно до п.п. 1.2, 1.3, 1.4 договору ОСОБА_1 отримав позику в розмірі 20000,00 грн, вказана сума за взаємною згодою сторін може бути збільшена на підставі додаткового договору, строк кредиту - 360 днів, зі стандартною процентною ставкою 2,00 % в день, знижена процентна ставка 1,40 % в день.
На підставі п. 2.1 договору кредит надавався відповідачу у безготівковій формі шляхом перерахування коштів на платіжну карту № НОМЕР_1 .
Між сторонами у справі був узгоджений графік платежів, який є Додатком №1 до договору, відповідно до якого було узгоджено суму кредиту та суму нарахованих процентів, а також дату повернення кредиту (а.с. 62).
24.08.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладений додатковий договір до договору № 3916365 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 21.08.2023, згідно з умовами якого сума кредиту збільшена на 4000,00 грн, в загальному розмірі сума кредиту склала 24000,00 грн (а.с. 59) . 
ТОВ «Лінеура Україна» зі свого боку зобов`язання виконало, перерахувавши на картку ОСОБА_1 кошти в розмірі відповідно 20000,00 грн та 4000,00 грн, що підтверджується листами ТОВ «Універсальні платіжні рішення та відповіддю АТ «Ощадбанк» (а.с. 72,73, 112-126).
Таким чином, судом встановлено, що між позивачем і відповідачем в належній формі був укладений кредитний договір, згідно з яким відповідач отримав кредит та можливість користуватись кредитними коштами зі сплатою відсотків за їх користування, сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору кредиту.

26.07.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» укладений договір факторингу №25/07/2024, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передало (відступило) ТОВ «Українські фінансові операції» за плату належні йому права вимоги до відповідача за договором № 3916365, що підтверджується змістом самого договору та Витягу з Реєстру боржників до цього Договору (а.с. 17-25, 34, 48) .
Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
З урахуванням викладеного, на підставі ст.ст. 512, 514 ЦК України до ТОВ «Українські фінансові операції» перейшло право грошової вимоги до відповідача за договором №3916365 від 21.08.2023.

На підставі матеріалів справи судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування чужими коштами не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість. 
Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 193257,00 грн, яка складається із: боргу за тілом кредиту в розмірі 24000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах, нарахованих первісним кредитором за період з 23.08.2023 по 24.07.2024, – 159177,00 грн, суми прострочених платежів по процентах, нарахованих позивачем за період з 27.07.2024 по 16.08.2024, – 10080,00 грн (а.с. 84-91). 

Щодо розміру заявлених до стягнення відсотків суд встановив таке.
Звертаючись з позовом, позивач просить стягнути відсотки в розмірі 169257,00 грн, які нараховані за користування кредитом в сумі 24000,00 грн за 360 днів, тобто фактично за один рік.
Суд вважає заявлений до стягнення розмір відсотків надмірно завищеним з огляду на таке.
Захист прав споживачів є конституційним обов`язком держави, який передбачений в ч. 4 ст. 42 Конституції України.
Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).

Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
В рішенні Конституційного суду України від 11 липня 2013 року, №7-рп/2013, зазначено, що у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1-2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшити.
Застосовуючи таку норму, суд зобов`язаний встановити баланс між застосованим до порушника заходом відповідальності у вигляді неустойки й оцінкою дійсного, а не покладеного розміру збитків, заподіяних у результаті конкретного правопорушення.
У цьому рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.

Такого ж самого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі №132/1006/19 провадження №61-1602св20.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 викладено, що якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення.

В постанові Верховного Суду № 679/1103/23 від 12.02.2025 зазначено таке:
[... Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач, як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи з порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги діючого законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Це узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року №39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено наступне: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.
Пунктом 1.2 вищезазначеної Резолюції Генеральної Асамблеї ООН, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року №543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином ефективного вибору.
Відповідно до положень Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями.]

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Аналіз нормативно-правових актів, які регулюють правові відносини зі споживчого кредитування, зокрема, норм законів України "Про захист прав споживачів", "Про споживче кредитування" тощо дає підстави для висновку, що законодавець послідовно вносить до них зміни, направлені на захист прав споживачів - позичальників за договорами споживчого кредиту, в тому числі, які обмежуть можливості позикодавців отримувати невиправдано завищені прибутки від надання позичальникам в користування кредитних коштів, зокрема, щодо встановлення розміру відсотків, підвищення відсоткової ставки в односторонньому порядку, обмеження застосування штрафних санкцій та інших платежів, порядок інформування споживачів про всі платежі, які підлягають сплаті за договором.
Зокрема, Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" № 3498-IX від 22.11.2023, який набрав чинності з 24.12.2023, внесені зміни до Закону України "Про споживче кредитування", в якому передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки за кредитом не може перевищувати 1% (ст. 9). Стаття 21 цього ж закону, з урахуванням змін, передбачає особливості відповідальності споживача за договором про споживчий кредит, в якій обумовлені максимальні розміри штрафних санкцій, які передбачені за неналежне виконання грошового зобов`язання, пов`язаного з повернення кредиту, які не можуть перевищувати розмір подвійної суми, одержаної споживачем за таким договором, і не можуть бути збільшені за домовленістю сторін.
І хоча положення нового законодавства не можуть застосовуватися ретроспективно, проте з їх змісту цілком зрозуміло простежується тенденція, що вказані зміни направлені саме на захист прав споживачів від недобросовісних дій позикодавців.
Такий же принцип прослідковується і в рішеннях Конституційного Суду України, судовій практиці Верховного Суду, зі змісту рішень яких вбачається, що споживач є слабкою стороною в таких правовідносинах, його права потребують більшого захисту зі сторони держави і виваженого ставлення, умови договорів, не дивлячись на такі засади як свобода договору та обов`язковість його умов, підлягають тлумаченню і застосуванню з урахуванням принципів пропорційності, добросовісності та розумності. 

Проаналізувавши матеріали справи, умови укладеного між сторонами договору, суд вважає, що проценти в сумі 169257,00 грн, які нараховані за ставкою 2% в день, які просить стягнути позивач, є занадто завищеними, неспівмірними із сумою тіла кредита, яка становить 24000,00 грн, фактиично в 7 разів перевищує його розмір, що суперечить принципам розумності та добросовісності, призводить до суттєвого дисбалансу сторін договору і ставить споживача у вкрай невигідне становище, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації за користування коштами, що має наслідком невиправдане отримання прибутку позивачем.
За таких обставин, суд доходить висновку про необхідність зменшення відсотків, які підлягають стягненню, і вважає за можливе визначити відсотки в розмірі 48000,00 грн, що ставить подвійну суму від отриманого відповідачем кредиту, що буде достатнім для компенсації за несвоєчасне повернення відповідачем кредитних коштів.
При цьому суд враховує, що позивач не був безпосереднім позичальником за договором споживчого кредиту, право вимоги до якого перейшло на підставі договору факторингу, зі змісту якого вбачається, що загальна сума прав вимоги, яка відступалась за договором складала 90 836 698, 50 грн, а ціна продажу за договором, яку він фактично сплатив, склала лише 1 971 256, 73 грн (п.п. 3.2, 3.3 договору факторингу), тобто безпосередньо позивач значних фінансових затрат за вказаним договором споживчого кредитування не поніс, а відтак стягнення відсотків у зазначеному розмірі не поставить його у скрутне матеріальне становище, не призведе до суттєвого порушення його майнових прав. 

Таким чином, суд, встановивши, що відповідач допустив неналежне виконання умов договору щодо повернення кредитних коштів, що призвело до порушення майнових прав позивача, виходячи із засад розумності та справедливості, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і стягує з відповідача на користь позивача заборгованість, яка становить 72000,00 грн, яка складається із: борг за кредитом – 24000,00 грн; відсотки за користування кредитними коштами - 48000,00 грн. В задоволенні решти вимог про стягнення відсотків суд відмовляє за безпідставністю.

V. Розподіл судових витрат 
Відповідно до положень частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Вимоги позивача про стягнення з відповідача судових витрат на оплату професійної правничої допомоги в сумі 10000,00 грн підтверджено змістом договору про надання юридичних послуг № 01/08/2024-А від 01.08.2024, укладеного між ТОВ «Українські фінансові операції» та адвокатом Дідухом Є.О., актом приймання-передачі наданих послуг від 11.12.2024, детальним описом робі №3916365 від 11.12.2024 (а.с. 35-36, 47).
З огляду на те, що позовні вимоги задоволені частково, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню витрати з надання професійної правничої допомоги пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 3700,00грн (37% від 10000,00 грн, заявлених до стягнення).

На підставі ст. 141 ЦПК України, оскільки судом позов задоволений частково, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 896,29 грн (37% від 2422,40 грн, заявлених до стягнення).
Керуючись ст.ст. 2, 7, 10-13, 76-83, 141, 263-268, 274, 277, 278, 280,354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позовну заяву задоволити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» заборгованість за договором про надання коштів на умовах споживчого кредиту №3916365 від 21.08.2023 в розмірі 72000,00 грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту - 24000,00 грн, заборгованості за відсотками - 48000,00 грн, а також стягнути судовий збір у розмірі 896,29 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 3700,00 грн. 
В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальність «Українські Фінансові Операції», місцезнаходження: м. Київ, вул.Набережна-Корчуватська, 27, приміщення 2; код ЄДРПОУ: 40966896.
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя         О.В. Стрілецька