Справа № 159/1344/25 	Головуючий у 1 інстанції: Чалий А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/112/26  	  Доповідач: Матвійчук  Л. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Матвійчук Л. В.,
суддів - Карпук А. К., Федонюк С. Ю., 
з участю секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
представника позивача – ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ковельської державної нотаріальної контори Волинської області про звільнення майна з-під арешту за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року
В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 19 червня 1995 року між нею та її батьком ОСОБА_3 укладений договір дарування №2-1806, згідно з умовами якого вона безоплатно набула у власність двокімнатну квартиру загальною площею 50,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 27 січня 2025 року їй стало відомо про наявність у державних реєстрах записів про існування заборони на вказане нерухоме майно. Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі повідомлення № 330 від 13 листопада 1991 року було накладено обтяження (заборону) на вищезгадану квартиру, власником якої на момент накладення вказаної заборони був ОСОБА_3 . Реєстраційний номер обтяження: 6711296, зареєстроване 03 березня 2008 року реєстратором: Ковельська державна нотаріальна контора Волинської області (далі – Ковельська держнотконтора). 
Позивач зазначала, що станом на даний час відсутні будь-які виконавчі провадження щодо неї як власника квартири. Усі наявні виконавчі провадження були завершені. Обтяження у вигляді заборони відчуження майна, яке їй належить на праві власності, створює перешкоди у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження майном.
Позивач також зазначала, що 27 січня 2025 року її представник подав до Ковельського відділу державної виконавчої служби у Ковельському р-ні Волинської обл. Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі – Ковельський ВДВС у Ковельському р-ні Волинської обл. ЗМУ МЮ) заяву про скасування та вилучення з усіх державних реєстрів заборони на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 05 лютого 2025 року у відповідь на заяву виконавча служба повідомила про відсутність підстав для скасування обтяження. 10 лютого 2025 року її представник подав до Ковельської держнотконтори заяву про скасування та вилучення з усіх державних реєстрів заборони на зазначену квартиру. У відповідь на заяву нотаріальна контора надала відмову, мотивуючи її тим, що вчинити вказані дії неможливо, оскільки згідно з ст. 8 Закону України «Про нотаріат» довідки про вчинені нотаріальні дії та інші документи надаються нотаріусом протягом десяти робочих днів на обґрунтовану письмову вимогу суду, прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування у зв`язку з кримінальним провадженням, цивільними, господарськими, адміністративними справами, справами про адміністративні правопорушення, що знаходяться у провадженні цих органів, з обов`язковим зазначенням номера справи та прикладенням гербової печатки відповідного органу.
Вважає, що у даному випадку виникла підстава для скасування в судовому порядку заборони відчуження об`єкту нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження № 6711296 від 03 березня 2008 року, оскільки жодних відомостей щодо неї у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень немає. Тобто, відсутня будь-яка підстава для існування обтяження (заборони) на вищевказане нерухоме майно.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_2 просила суд скасувати запис Ковельської держнотконтори про обтяження (заборону) № 6711296, накладений на підставі повідомлення № 330 від 13 листопада 1991 року, реєстраційний номер обтяження: 6711296, зареєстроване 03 березня 2008 року, з квартири загальною площею 50,6 кв. м, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка їй належить на праві власності.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 .
На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в позові у цій справі. Суд першої інстанції не дослідив, що позивачем у справі є ОСОБА_2 , а арешт накладений відповідачем за зобов`язаннями її батька ОСОБА_3 . Відтак, обмеження права власності позивача відбулося без її вини та незалежно від її волі, і не внаслідок її дій чи бездіяльності. Позивач використала усі досудові способи звільнення майна з-під арешту, вчинивши необхідні звернення до органів ДВС та Ковельської дернотконтори. ОСОБА_2 не знає і не могла знати, хто та за яких обставин наклав обтяження на майно. Окрім судового способу захисту прав у позивача відсутні інші можливості звільнити майно від обтяження. Суд першої інстанції передчасно та необґрунтовано дійшов висновку про неналежність відповідача. Як вбачається із інформації ЄДРРП саме Ковельська держнотконтора внесла відомості про обтяження. Водночас пояснити та надати інформацію, який орган був обтяжувачем інформації остання не надала. Суд такої інформації не з`ясував. Тобто, інформація про наявність органу, який обтяжив не з`ясована, а отже і дійти висновку про те, що відповідач неналежний не можна за таких матеріалів справи. Для того, щоб стверджувати про неналежність відповідача слід з`ясувати наявність належного відповідача. Водночас позивач вживала досудові заходи для витребування документів, однак результату не було. Представник позивача в судовому засіданні заявляв клопотання про витребування відомостей про обтяжувача, однак суд з формальних підстав відмовив у з`ясуванні такої інформації, з власної ініціативи також цього не вчинив. Суд фактично здійснив внаслідок надмірного формалізму порушення права позивача на доступ до правосуддя, обмежившись формальним констатуванням неналежності відповідача, що і стало підставою для відмови в позові. Крім того, суд порушив норми процесуального права. Так, відповідач в судовому засіданні заявляв про заміну сторони відповідача на належну. Проте суд також з формальних підстав відмовив відповідачу в задоволенні цього клопотання. При цьому Ковельська держнотконтора сама не володіє інформацією, який орган був суб`єктом обтяження на нерухоме майно позивача, і суд цю обставину вбачав із клопотання про заміну сторони відповідача, однак обмежився формальним та поверхневим підходом до розгляду справи та у формулюванні причин відмови в позові, про наче б то неналежність відповідача. Однак, суд першої інстанції не встановив, хто має бути належним відповідачем, а саме такі докази є передумовою для висновку про те, що наявний в справі відповідач є неналежним. Крім того, суд відхилив клопотання про долучення до матеріалів справи на стадії судового розгляду додаткових відмов відповідача у наданні інформації про орган, який був ініціатором обтяження, що також є ознакою надмірного формалізму та небажання суду об`єктивно вирішити судовий спір.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача Ковельської держнотконтори Луцик Н. А., посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив в позові у цій справі. Так, відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Ковельська держнотконтора не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. При цьому ні боржник, ні стягувач, в інтересах якого був накладений арешт на квартиру, як відповідачі не були залучені до справи. Позивач не просив залучити у справу боржника ОСОБА_3 та міськвиконком на підставі повідомлення якого № 330 від 13 листопада 1991 року і було накладено дане обтяження. Клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач не заявляла, а таку процесуальну дію суд може вчинити лише за клопотанням позивача. Ковельська держнотконтора не має матеріальної і процесуальної зацікавленості у цій справі, а тому не є належним відповідачем.
Позивач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася. Про причини неявки апеляційний суд не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляла.
Представник відповідача Ковельської держнотконтори Луцик Н. А. в судове засідання також не з`явилася, але 13 січня 2026 року через систему «Електронний суд» подала до апеляційного суду заяву, в якій просила проводити апеляційний розгляд справи за її відсутності.
Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності вказаних учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.
Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
Судом першої інстанції встановлено, що на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано обтяження № 6711296: тип обтяження - заборона (архівний запис); зареєстровано – 03 березня 2008 року реєстратором: Ковельська держнотконтора; підстава обтяження - повідомлення, 330, 13 листопада 1991 року, міськвиконком; власник - ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 червня 2025 року № 430684113 (а.с.47).
На даний час власником квартири є позивач по справі ОСОБА_2 на підставі договору дарування № 2-1806, укладеного 19 червня 1995 року між нею та її батьком ОСОБА_3 .
З відповіді Ковельського ВДВС у Ковельському р-ні Волинської обл. ЗМУ МЮ від 05 лютого 2025 року № 8222/2 на заяву представника позивача ОСОБА_2 – Шевчука В. В. від 27 січня 2025 року щодо скасування обтяження № 6711296 та вилучення з усіх державних реєстрів заборони на квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , слідує, що підстави для скасування обтяження № 6711296 та вилучення з усіх державних реєстрів заборони на зазначену квартиру відсутні.
Листом від 13 лютого 2025 року вих. № 180/01-16 Ковельська держнотконтора повідомила представника позивача про неможливість вчинити дії щодо скасування обтяження № 6711296 та вилучення з усіх державних реєстрів заборони на майно ОСОБА_2 .
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_2 у своїх вимогах зазначала, що обтяження у вигляді заборони відчуження майна, яке їй належить на праві власності, створює перешкоди у здійсненні нею права володіння, користування та розпорядження майном, оскільки на даний час будь-які виконавчі провадження щодо неї як власника квартири відсутні. 
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 15 ЦК України, ч.1 ст. 16 ЦК України).
Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19), від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19)). 
Частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (ст. 51 ЦПК України).
Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 300/808/19, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 грудня 2023 року у справі № 363/2300/20, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 грудня 2023 року у справі № 753/8710/21).
Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню, та, встановивши факт пред`явлення позову до неналежного відповідача, відсутність клопотань про заміну первісного відповідача належним відповідачем, незалучення до участі у справі співвідповідача, суд відмовляє в задоволенні позову саме із зазначених підстав (схожий за змістом висновок викладено в п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).
Визначення відповідачів, предмета і підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц і № 372/51/16-ц).
У справі, яка переглядається, відмовляючи в позові ОСОБА_2 , суд першої інстанції правильно вказав, що він пред`явлений до Ковельської держнотконтори, яка не є ні боржником, ні особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 червня 2025 року № 430684113, боржником є ОСОБА_3 , а особою, в інтересах якої накладено арешт на спірне нерухоме майно – міськвиконком, на підставі повідомлення якого № 330 від 13 листопада 1991 року і було накладено обтяження на квартиру. Однак, клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача позивач та її представник не заявляли, тому встановивши цей факт, суд першої інстанції цілком обґрунтовано відмовив у позові із зазначених підстав.
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про відмову в позові ОСОБА_2 є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги представника позивача про те, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки з формальних підстав відмовив відповідачу у задоволенні його клопотання про заміну сторони відповідача на належну, є безпідставними, оскільки не узгоджуються із положеннями ст. 51 ЦПК України, яка наділяє правом саме позивача заявити до закінчення підготовчого провадження клопотання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання про залучення до участі у ній співвідповідача. Це стосується і питання заміни судом первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи при цьому провадження у справі, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, саме за клопотанням позивача.
В межах доводів та вимог апеляційної скарги, які стали підставою для відкриття апеляційного провадження, апеляційним судом не встановлено підстав для висновку, що суд прийняв оскаржуване рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права. Інші наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду та не містять підстав для скасування ухваленого у цій справі рішення суду.
При цьому, за загальним правилом, відмова в задоволенні позову з підстав неналежного суб`єктного складу, не перешкоджає повторному зверненню до суду із позовом до належних відповідачів.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 жовтня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: