Придніпровський районний суд м.Черкаси    
Справа № 711/9046/25
Номер провадження2/711/3948/25

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 грудня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси, в складі головуючого судді Демчика Р.В., секретаря судового засідання Кобилки Є.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шимановський Артем Володимирович до ОСОБА_2 про звільнення від стягнення заборгованості по аліментах та припинення стягнення аліментів,-
встановив:

ОСОБА_1 , діючи в особі представника адвоката Шимановського А.В. звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про звільнення від стягнення заборгованості по аліментах та припинення стягнення аліментів.
Позов обгрунтовує тим, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
На підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07.06.2023 року по справі №711/2312/23, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.
Відповідно до рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.07.2023 року по справі № 711/3792/23, постановленого в заочному порядку, з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.06.2023 року і до досягнення сином повноліття.
10.09.2023 року державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за №72667649.
Відповідно до розрахунку, наданого головним державним виконавцем 01.09.2025 року за вихідним номером №16936/26-21-48/130666, заборгованість зі сплати аліментів гр. ОСОБА_1 на утримання дитини, станом на 01.09.2025 року становить 81147,85 грн.
Заборгованість зі сплати аліментів станом на день звернення з позовом до суду, виникла за наступних обставин.
В кінці жовтня 2023 року малолітній ОСОБА_4 почав проживати разом з ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач не заперечувала проти проживання сина разом з батьком і сторони досягли згоди щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 разом з ОСОБА_1 .
Саме з кінця жовтня 2023 року і по день звернення з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 повністю утримує малолітнього сина - ОСОБА_5 , створює йому належні умови для освітнього процесу, забезпечує нормальним харчуванням, одягом, тощо. Також позивач піклується про здоров`я дитини, у зв`язку з чим, за потреби, відвідує лікаря і виконує його призначення. Крім того, батько турбується і про спортивний розвиток дитини, супроводжуючи його до спортивних секцій та оплачуючи заняття з тренером.
Просить суд звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від сплати заборгованості по аліментах, що утворилась за період з 30 жовтня 2023 року по час ухвалення судом рішення у справі, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі виконавчого листа №711/3792/23, виданого 28.08.2023 року Придніпровським районним судом м. Черкаси.
Припинити стягнення з ОСОБА_1 аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.06.2023 року і до досягнення сином повноліття, призначених на підставі рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.07.2023 року по справі №711/3792/23.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 01.10.2025 року відкрите спрощене позовне провадження у справі.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, в якій справу просив розглянути у його відсутності.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, надіслала до суду відзив, в якому справу просила розглянути у її відсутності та відмовити у задоволенні позову. 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вказує на те, що з 15.11.2023 року ОСОБА_6 проживає разом з батьком. 
У відзиві також зазначила, що 27.10.2025 року нею було написано заяву до ДВС про повернення виконавчого документа без подальшого виконання. Постановою головного державного виконавця від 28.10.2025 року у виконавчому провадженні №72667649 виконавчий лист повернуто стягувачу.
Отже, на даний час у позивача немає правових підстав просити суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах, що утворилася за період з 30.10.2023 року по час ухвалення судом рішення, які стягуються на підставі виконавчого листа, бо він вже звільнений від сплати заборгованості на підставі її заяви. Також, у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, позивачу припинено виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.07.2023 року
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).
Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.
Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "РуїсТоріха проти Іспанії" (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Судом встановлено, що заочним рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.07.2023 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.06.2023 року і до досягнення сином повноліття.
03.09.2025 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зареєстрували шлюб, у зв`язку з чим ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_8 . 
Відповідно до ст. ст. 8,12 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Практику ЄСПЛ у сфері захисту прав дитини слід розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини. Виділяють принципи правового статусу дитини, які випливають з міжнародно-правових документів, перш за все, з Конвенції про права дитини 1989 р., та якими є: рівноправність дітей (ст. 2); неприпустимість будь-яких форм дискримінації (ст. 2); пріоритет інтересів дитини при вирішенні будь-якого питання, що стосується дітей, так званий принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини (ст. 3); принцип забезпечення захисту і турботи про благополуччя дитини (ст. 5); невід`ємність і пріоритет права на життя (на держави покладається обов`язок забезпечити їх виживання і розвиток, ст. 6); право дитини висловлювати свою думку, викладати інформацію про свої проблеми (діти мають право бути почутими, ст. 12-15); принцип збереження індивідуальності дитини (ст. 8); неприпустимість катувань та інших жорстоких, нелюдських і принижуючих гідність видів поводження і покарання (ст. 37 а); принцип відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини (ст. 18).
Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 150 цього Кодексу визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.
Згідно ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Таким чином, повне чи часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у разі обчислення державним виконавцем розміру заборгованості, визнання розміру заборгованості обчисленої державним виконавцем платником аліментів та за умови, що вона виникла у платника аліментів у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.
При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.
Як вбачається з розрахунку від 28.10.2025 року заборгованості зі сплати аліментів гр. ОСОБА_1 на утримання дитини, станом на 01.07.2025 року заборгованість зі сплати аліментів складає 74992,35 грн. Заборгованість по аліментах гр. ОСОБА_1 на утримання дитини станом на 01.10.2025 року становить 90818,35 грн. Згідно заяви стягувачки б/н від 27.10.2025 року, боржником сплачено кошти в сумі 81200 грн. Штраф зі сплати аліментів сплачено в повному обсязі. Станом на 28.10.2025 року, заборгованість зі сплати аліментів складає 14159,36 грн.
Слід зазначити, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Відповідно до ч.2 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.
Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено що заборгованість за аліментами, виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги позивача про звільнення його від стягнення заборгованості по аліментах в сумі 14159,36 грн. 
Щодо вимоги про припинення стягнення аліментів, то суд вважає, що вказана вимога підлягає до задоволення, виходячи з наступного.
Так, в постанові ВС від 04.09.2019 р. № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18), суд касаційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, яким припинено стягнення аліментів із позивача на користь відповідачки на утримання неповнолітніх дітей, які стягнуто з нього рішенням суду, зазначивши, що аліменти - це кошти, спрямовані на забезпечення дитини всім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає з дитиною та бере більш активну участь у її вихованні. У цьому аспекті доведенню підлягають саме ті обставини, що діти постійно, а не тимчасово проживають із тим з батьків, хто сплачував аліменти.
Суд наголошує, що наявність рішення про стягнення аліментів - не є перешкодою для вирішення спору про припинення такого стягнення і стягнення аліментів на користь іншого з батьків, бо саме у зміні обставин, які існували на момент ухвалення першого рішення, полягає новий спір.
При цьому, невирішений спір між батьками дитини щодо визначення її місця проживання - не може бути підставою для відмови в стягненні аліментів на користь того з батьків, із ким фактично проживає дитина на момент пред`явлення позову про стягнення аліментів (постанова ВС від 03.02.2021 р. № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20).
Крім цього, у постанові ВС від 29.06.2022 р. № 596/826/21-ц (провадження № 61-3738св22), судом звернено увагу назастосування принципу найкращих інтересів дитини у справах щодо припинення стягнення аліментів, з огляду на міжнародні норми, які закріплюють, що в кожному з питань, які стосуються дітей, всі органи мають керуватися принципом найкращих інтересів дитини. У питаннях щодо аліментів, майнового утримання дитини тощо цей принцип також є застосовним, тому суди зобов`язані його враховувати».
Суд вважає, що припинення стягнення аліментів можливе тоді, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю утримує. У такому разі відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (постанова ВС від 28.09.2022 р. у справі № 686/18140/21, провадження № 61-6611св22).
Судом встановлено, що по 28.10.20028 року (дата складання постанови про повернення виконавчого документа стягувачу) з позивача стягувалися аліменти на користь колишньої дружини аліменти на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.06.2023 року і до досягнення сином повноліття.
Позивач просить суд, припинити стягнення з нього аліментів оскільки дитина проживає разом з ним та його матір`ю (бабусею дитини)
Як вбачається з акту опитуванння сусідів (дата складання акту не вказана)який складений та підписаний ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживає в квартирі АДРЕСА_2 , приблизно з жовтня 2023 року разом з батьком ОСОБА_1 та бабою ОСОБА_14 .
З листа директора Черкаської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №5 Черкаської міської ради Черкаської області від 05.08.2025 року №201 вбачається, що відповідно до інформації класного керівника 6-Б класу ОСОБА_15 та вчителя початкових класів ОСОБА_16 , ОСОБА_4 проживає з батьком ОСОБА_1 , який опікується всіма освітніми питаннями сина. Впродовж 2024-2025 навчального року учень ОСОБА_4 , регулярно відвідував заняття у школі. Дитина була завжди охайна, доглянута. У позаурочний час хлопчик займався у спортивних секціях. Батько дитини, ОСОБА_1 , спілкувався з педагогами, які навчають сина, регулярно цікавився шкільним життям дитини. На батьківські збори та за проханням класного керівника з`являвся лише батько ОСОБА_6 та зрідка бабуся дитини. ОСОБА_17 опікується всіма освітніми питаннями ОСОБА_6 . ОСОБА_1 сумлінно виконує свої батьківські обов`язки стосовно малолітнього сина: піклується про його здоров`я, харчування та виховання. Мати ОСОБА_6 , ОСОБА_18 , з березня 2024 року по цей час контакту зі школою, де навчається дитина, не підтримувала та з вчителями не спілкувалася.
Відповідно до довідки зі спортивного клубу «АХІЛЛЕС» від 23.05.2025 року, мати учня - ОСОБА_4 , контакти з клубом не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з тренером не спілкується, тренування та змагання сина не відвідує. Дитину на тренування приводить і забирає батько, на змагання приходить теж тільки батько.
З акта обстеження умов проживання від 21.07.2025 року за №566, складеного комісією служби у справах дітей Черкаської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 вбачається, що умови проживання задовільні. Для малолітнього ОСОБА_19 відведена окрема кімната, є двоспальне ліжко, письмовий стіл, одяг відповідно до сезону. Є місце для ігор і відпочинку. За цією адресою проживають: ОСОБА_14 , 1963 р.н., ОСОБА_1 - 1988 р.н. та ОСОБА_4 - 2014 р.н.
Відповідно до листа з КНП «Другий Черкаський міський центр первинної медико- санітарної допомоги» від 11.09.2025 року №716/1, малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на медичні огляди до лікаря-педіатра з вересня 2023 року завжди супроводжував батько дитини ОСОБА_1 . Рекомендації лікаря щодо лікування та профілактики захворювань дитини виконує також батько
Отже, суд дійшов висновку, що починаючи з середини жовтня 2023 року і до сьогодні, син сторін за власним бажанням проживає разом з батьком та перебувє на його матеріальному утриманні та вихованні, а отже, на думку суду, в даному випадку суттєво змінились сімейні обставини позивача.
Згідно ст.ст. 141,180 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі в рівній мірі зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За змістомст.ст.180-187СК України право на отримання аліментів має той з батьків, з ким проживає дитина та на чиєму утриманні вона перебуває.
Статтями 160,161 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Аліменти на утримання сина сторін були стягнуті з позивача на підставі заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.07.2023 року ,так як на той час дитина проживала разом з матір`ю. Однак, на сьогодні дитина постійно проживає разом з батьком, у зв`язку з чим, підстави для стягнення аліментів з позивача на користь відповідачки припинились з підстав, описаних вище, а тому позивач, на думку суду, підлягає звільненню від сплати аліментів на користь відповідачки на утримання сина з дати набранням рішення суду законної сили.
Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї.
Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів».
Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.
За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.
На підставі наведеного, керуючись СК України, ст.ст. 12-13, 81, 82, 89, 141, 223, 259, 264-265, 268, 280-282, 354 ЦП України суд, - 

ухвалив:
Позов задовольнити частково. 
Звільнити  ОСОБА_1 (1988 року народження, місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_1 ) від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 (1990 року народження, РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_3 ), на утримання неповнолітнього сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.06.2023 року і до досягнення сином повноліття, що стягуються з нього на підставі заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси № 711/3792/23 від 25.07.2023 року, припинивши стягнення таких аліментів з дня набуття чинності рішенням суду.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий: Р.В. Демчик
Повне судове рішення складене 31.12.2025 року 

Головуючий:	  	Р.  В.  Демчик