ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2026 року	Львів	Справа № 380/5994/25 пров. № А/857/52690/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною відмови в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період; спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Потабенко В.А., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 06.11.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 06.11.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

19.03.2025р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо неналежного розгляду в установленому законом порядку заяви в оформленні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та прийняття відповідного рішення за результатами її розгляду;
скасувати рішення відповідача, оформлене протоколом № 21 та викладене у повідомленні № 1499/в від 21.02.2025р. про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»;
зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та прийняти рішення про надання або відмову в наданні відстрочки на підставі абз.13 ч.1 ст.23 «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (а.с.1-4, 19).

Розгляд справи здійснений судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.27 і на звороті).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправним та скасовано рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 , оформлене протоколом № 21 від 21.02.2025р., в частині відмови в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період військовозобов`язаному ОСОБА_1 ; зобов`язано комісію ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.02.2025р. про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом; вирішено питання про розподіл судових витрат (а.с.47-50).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач ІНФОРМАЦІЯ_3 , який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.53-56).
Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що під час вивчення заяви позивача про надання відстрочки встановлено наявність у батька ОСОБА_2 чотирьох осіб першого ступеня споріднення: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
Позивач долучив до заяви документи, що підтверджують факт неможливості здійснювати утримання батька сином ОСОБА_5 (згідно рішення суду визнано недієздатним).
Документів, які б підтверджували факт неможливості утримувати батька іншими повнолітніми дітьми та дружиною ОСОБА_6 не представлено.
На підставі викладеного, відповідач розглянув заяву ОСОБА_1 та прийняв рішення про відмову в наданні відстрочки, що оформлено протоколом № 21 від 21.02.2025р.
Вважає, що під час вирішення спору суд не врахував всіх обставин справи, приписів ст.ст.172, 202, 204 Сімейного кодексу /СК/ України.

Позивач ОСОБА_1 скерував до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вважає її необґрунтованою і такою, що не підлягає до задоволення. Наголошує на тому, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, дотримався вимог процесуального закону, через що ухвалив законне і справедливе судове рішення (а.с.82-90).

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 батьками ОСОБА_1 є батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_6 (а.с.11, 12).
Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 602843 батькові позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , встановлена II група інвалідності загального захворювання (а.с.10).
Також у позивача є рідний брат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який на підставі рішення Галицького районного суду м.Львова від 23.05.2002р. визнаний недієздатним; рішенням Галицького районного суду м.Львова від 06.05.2009р. над ОСОБА_5 встановлена опіку та призначено матір ОСОБА_6 його опікуном (а.с.8-9).
Позивач звернувся до відповідача із заявою від 05.02.2025р. про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На підтвердження наявності підстав для надання відстрочки від призову позивач надав копії свідоцтва про народження, довідки МСЕК, витягу про реєстрацію місця проживання; рішень Галицького районного суду м.Львова від 23.05.2002р. та 06.05.2009р.
Згідно відомостей, що містяться ДРАЦС, у ОСОБА_2 наявні чотири особи першого ступеня споріднення: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , сини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
За результатами розгляду заяви позивача Комісія при ІНФОРМАЦІЯ_3 прийняла рішення про відмову в наданні відстрочки, що оформлено протоколом № 21 від 21.02.2025р.
Головою комісії ІНФОРМАЦІЯ_3 на адресу заявника скеровано повідомлення (лист № 1499/в від 21.02.2025р.) про відмову в наданні відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до вимог п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»; причиною такої відмови визначено наявність відповідно до відомостей ДРАЦС у ОСОБА_2 осіб першого ступеня споріднення – двох сестер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , однак до заяви позивача не долучено відомостей, що підтверджують неможливість таких осіб здійснювати догляд за батьком ОСОБА_2 (а.с.5).

Предметом розглядуваного спору є оскарження відмови ІНФОРМАЦІЯ_3 у наданні позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
При цьому, свою позицію позивач формував на підставі того, що відповідач неналежно (неповно) розглянув подану ним заяву про надання відстрочки, через що на нього слід покласти обов`язок по її повторному розгляду.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що до заяви про відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації згідно п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» позивач надав докази того, що він є єдиною особою, хто може здійснювати догляд за батьком.
Виходячи з викладеного, враховуючи доводи позивач, суд дійшов до висновку про те, що належним способом захисту позивача буде зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 05.02.2025р. про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та прийняти відповідне рішення, з урахуванням правової оцінки, наданої судом.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України № 2232-ХІІ від 25.03.1992р. «Про військовий обов`язок і військову службу» (надалі - Закон № 2232-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.ч.1 і 2 ст.2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно із ч.9 ст.1 Закону № 2232-XII щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:
допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць;
призовники - особи, приписані до призовних дільниць;
військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;
військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Звідси, позивач належить до категорії військовозобов`язаних в розумінні ч.9 ст.1 Закону № 2232-XII.

У статті 1 Закону України № 1932-XII від 06.12.1991р. «Про оборону України» (надалі - Закон № 1932-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено терміни «особливий період» і «воєнний стан».
Зокрема, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій;
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень;

Указом Президента України № 69/2022 від 24.02.2022р. «Про загальну мобілізацію» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.п.1, 17, 20 ч.1 ст.106 Конституції України оголошено та розпочато проведення загальної мобілізації, у тому числі на території Львівської обл.

Нормативно-правовим актом, який встановлює правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначає засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів, є Закон України № 3543-XII від 21.10.1993р. «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (надалі - Закон № 3543-XII; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Частина 1 Закону № 3543-XII встановлює, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку на період мобілізації.
Статтею 22 Закону № 3543-XII встановлені обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації або залучення їх до виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, забезпечують місцеві органи виконавчої влади та здійснюють територіальні центри комплектування та соціальної підтримки або командири військових частин (військовозобов`язаних, резервістів Служби безпеки України - Центральне управління або регіональні органи Служби безпеки України, військовозобов`язаних, резервістів розвідувальних органів України - відповідний підрозділ розвідувальних органів України, осіб, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - відповідні органи управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту) (ч.5 ст.22 Закону № 3543-XII).

Відповідно до п.п.1, 8, 9, 11 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затв. постановою КМ України № 154 від 23.02.2022р. (надалі - Положення № 154; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки утворюються в Автономній Республіці Крим, областях, мм.Києві та Севастополі, інших містах, районах, районах у містах.
Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, керівництво військовим обліком призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, здійснення контролю за його станом, зокрема в місцевих держадміністраціях, органах місцевого самоврядування та в органах, що забезпечують функціонування системи військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (крім СБУ та розвідувальних органів України), забезпечення в межах своїх повноважень адміністрування (територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, мм. Києва та Севастополя) та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі - Реєстр) (районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки), проведення заходів із взяття громадян України на військовий облік призовників, направлення громадян України для проходження базової військової служби, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил (далі - збори), ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил (далі - пенсіонери) та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства. Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки відповідно до покладених на них завдань, крім іншого: ведуть військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також облік громадян України, які уклали контракт добровольця територіальної оборони, ветеранів війни та військової служби, та інших осіб, які мають право на пенсійне забезпечення відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»; оформлюють та видають військово-облікові документи призовникам, військовозобов`язаним та резервістам; розглядають звернення військовослужбовців, працівників та членів їх сімей, а також громадян з питань, що належать до компетенції територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, а також ведуть прийом громадян, які звертаються із зазначених питань, видають необхідні довідки та інші документи.
Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, крім іншого: оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.

З урахуванням викладеного, ІНФОРМАЦІЯ_3 як суб`єкт владних повноважень до компетенції якого належить вирішення питання щодо надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, після отримання від ОСОБА_1 заяви та документів, які підтверджують наявність підстав для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, розглянув порушене позивачем питання, за результатами якого скерував позивачу лист № 1499/в від 21.02.2025р.

Статтею 23 Закону № 3543-XII передбачено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Частина 1 вказаної статті визначає випадки, за яких не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані.
Зокрема, відповідно до абз.13 ч.1 ст.23 Закону № 3543-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які мають одного із своїх батьків з інвалідністю I чи II групи або одного з батьків дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших осіб, які не є військовозобов`язаними та відповідно до закону зобов`язані їх утримувати (крім випадків, якщо такі особи самі є особами з інвалідністю, потребують постійного догляду, перебувають під арештом (крім домашнього арешту), відбувають покарання у вигляді обмеження чи позбавлення волі). У разі відсутності невійськовозобов`язаних осіб здійснювати догляд за особою з інвалідністю I чи II групи може лише одна особа з числа військовозобов`язаних за вибором такої особи з інвалідністю.

Під час судового розгляду з`ясовано, що 05.02.2025р. позивач звернувся до відповідача із заявою про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до абз.13 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». На підтвердження наявності підстав для надання відстрочки від призову позивач надав перелік документів.
Із наданих позивачем документів встановлено, що батько позивача є особою із інвалідністю ІІ групи загального захворювання; рідний брат позивача ОСОБА_5 визнаний недієздатним в судовому порядку, над ним здійснює опіку матір ОСОБА_6 .
Також у батька позивача від першого шлюбу народилося двоє дочок: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_9 , що стверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 19.02.1983р. (а.с.7).
За твердженням позивача він не підтримує родинних зв`язків із сестрою ОСОБА_3 ; батько ОСОБА_2 аліменти на утримання своєї дитини ОСОБА_3 не платив; ОСОБА_3 не здійснює догляд за батьком.

Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплено у статті 51 Конституції України.
Відповідно до ст.172 СК України дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу.
Разом з тим, «здійснювати утримання батьків» та «здійснювати догляд за батьками», не є тотожнім у спірних правовідносинах.
Постійний догляд - це форма догляду за особами з різними фізичними або психічними обмеженнями, що вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.
Згідно з ч.1 ст.202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Тобто, «здійснювати утримання за батьками» - це надання матеріальної допомоги, в той час як «постійний догляд» вимагає постійної присутності доглядача для надання необхідної допомоги та підтримки.

Отже, сестра позивача не проживає разом з сім`єю позивача, догляду за батьком не здійснює, через що позивач є єдиною особою, яка відповідно до закону зобов`язана та має фактичну можливість здійснювати догляд за своїм батьком як особою з інвалідністю ІІ групи.
Зазначені обставини залишилися поза увагою відповідача під час розгляду заяви позивача.

Водночас, ОСОБА_6 формально належить до кола осіб, які відповідно до закону зобов`язані утримувати батька ОСОБА_2 , однак за розглядуваних відносин така не являється членом сім`ї ОСОБА_2 , не підтримує з ним відносини протягом тривалого часу. Неврахування вказаних обставин нівелює зміст абз.13 ч.1 ст.23 Закону № 3543-XII, який покликаний надати відстрочку тій особі, яка в дійсності буде здійснювати догляд за одним з батьків із інвалідністю I чи II групи, а не здійснювати гіпотетичний пошук всіх осіб, які в силу закону зобов`язані утримувати своїх батьків.
Отже, лише одне покликання на наявність іншої повнолітньої дитини, без з`ясування її обов`язку здійснювати догляд за одним з батьків із інвалідністю I чи II групи, не свідчить про правильне застосування вимог закону, натомість, вказує на поспішний висновок відповідача.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, висновок відповідача про відсутність у ОСОБА_1 права на відстрочку від призову на військову службу по мобілізації на особливий період, як особою, яка зайнята постійним доглядом за своїм батьком (особою з ІІ групою інвалідності), сформовано необґрунтовано та непропорційно в розумінні вимог ст.2 КАС України.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не встановив неправильного застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення і погоджується з висновками суду першої інстанції у справі, якими вимоги позивача задоволено у визначений спосіб.

З огляду на результат апеляційного розгляду та відповідно до ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Приймаючи до уваги викладене, суд першої інстанції правильно та повно встановив обставини справи, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судового рішення, а тому підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 06.11.2025р. в адміністративній справі № 380/5994/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта ІНФОРМАЦІЯ_10 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 13.01.2026р.