ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 369/16883/23
провадження № 61-14511св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»,
відповідач -  ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 рокуі ухвалив таку постанову.
Зміст заявлених позовних вимог
1. У жовтні 2023 року ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про зобов`язання до вчинення певних дій.
2. Свої вимоги позивач мотивував тим, що в адміністративних межах села Личанка Дмитрівської ОТГ Бучанського району Київської області проходить магістральний газопровід-відвід до газорозподільної станції «Іванків» умовним діаметром - Ду 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа, розмір охоронної зони з обох боків від осі газопроводу становить по 150 метрів. Газопровід є державною власністю та перебуває на балансі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», що підтверджується відомостями про державне майно від 11 січня 2020 року форма № 26б (к).
3. Газопровід «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа відповідно до пункту 2.1 «СНиП 2.05.06-85 Магістральні трубопроводи» відноситься до І класу та внесено до Державного реєстру об`єктів підвищеної небезпеки, а його охоронна зона становить 150 метрів з кожної сторони.
4. Після отримання у користування газопроводів та інших об`єктів газотранспортної системи, під час обстеження охоронної зони газопроводу працівниками ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» виявлено, що власником земельної ділянки з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 ОСОБА_1 в адміністративних межах с. Личанка Дмитрівської ОТГ Бучанського району Київської області, в охоронній зоні на ділянці газопроводу збудовано житловий будинок на відстані 102,1 метри від газопроводу та господарські споруди на відстані 104,1 метрів та 96,7 метрів.
5. Земельна ділянка з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 належить відповідачу на праві приватної власності, що підтверджується Інформацією з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки.
6. Факт порушення відповідачем вимог охоронної зони підтверджується фотографіями земельної ділянки відповідача із зображенням об`єктів, які знаходяться на вказаній земельній ділянці.
7. Представником ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» за участю представника спеціаліста ЖКГ, інфраструктури та екології Бучанської райдержадміністрації, старости округу № 2 Личанка складено акт від 31 січня 2023 року, в якому відображено порушення вимог охоронної зони газопроводу на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054. Обставини порушення охоронної зони зафіксовані також, в акті за 2018 рік.
8. Крім того, порушення вимог статті 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» підтверджується даними топографічного знімання, відображено у ситуаційному плані М 1:1000 № 013483-ІВ з чітким позначенням меж охоронної зони на місцевості. Згідно з вказаним ситуаційним планом земельна ділянка з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 перебуває в охоронній зоні магістрального газопроводу-відводу до газорозподільної станції «Іванків», на відстані 102,1 м від неї збудовано будинок, а на відстані 96,4 м та 104,1 м розміщені господарські споруди.
9. Позивач вказував, що з метою запобігання порушення охоронних зон Боярське лінійне виробниче управління магістральних газопроводів повідомляло органи державної влади, органи місцевого самоврядування та Держгеокадастру про проходження по адміністративній території Києво-Святошинського району Київської області магістральних газопроводів, у тому числі магістрального газопроводу-відводу до ГРС «Іванків». 
10. З метою запобігання порушенню охоронних зон, здійснювались публікації оголошень-попереджень про проходження територією Київської області магістральних газопроводів та газопроводів-відводів високого тиску, газорозподільчих станцій, зокрема у виданні газети «Час Київщини» від 08 січня 2016 року та від 19 грудня 2014 року.
11. Позивачем зазначалося, що відповідно до пунктів 1.6, 1.7 розділу 1 глави IV Правил безпечної експлуатації магістральних газопроводів, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду 27 січня 2010 року № 11, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 квітня 2010 року за № 292/17587, магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа ідентифікований як об`єкт підвищеної небезпеки. Дані обставини також підтверджуються листом Головного управління Держпраці у Київській області від 26 березня 2020 року № 54/1/20/866 про реєстрацію газопроводу в Державному реєстрі об`єктів підвищеної небезпеки.
12. Будівництво відповідачем на земельній ділянці в охоронній зоні магістрального газопроводу-відводу до ГРС «Іванків» є небезпечним для цілісності та безпечності експлуатації газопроводу, небезпечним для оточуючих людей та населення, навколишнього середовища та екологічної безпеки, особливо в опалювальний період, а також є порушенням вимог частини четвертої статті 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних магістральних трубопроводів».
13. З урахуванням зазначених обставин, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» просило зобов`язати ОСОБА_1 усунути загрозу магістральному газопроводу-відводу до газорозподільчої станції «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа шляхом невідкладного демонтажу господарських споруд та будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
14. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року у задоволенні позову ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» до ОСОБА_1 про зобов`язання до вчинення певних дій - відмовлено.
15. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що житловий будинок, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054, який позивач просить демонтувати, було збудовано до 05 серпня 1992 року, тобто до набрання чинності обмежень щодо охоронної зони в зоні розміщення газопроводу, а тому суд вважав, що положення про зони з мінімальними відстанями охоронних зон під час будівництва будинку не мали обов`язкового характеру. 
16. Позивачем не доведено факт обізнаності відповідача або попереднього власника земельної ділянки про обмеження, які застосовуються до земельних ділянок, що розміщені в охоронній зоні саме на момент здійснення будівництва. Відповідно до актів обстеження траси магістрального газопроводу від 25 жовтня 2016 року, акту обстеження від 2018 року та акту від 31 січня 2023 року, на момент обстеження житловий будинок вже був повністю збудований. Крім цього, вказані акти були складені у відсутності відповідача та позивачем не надано доказів повідомлення відповідача про складення таких актів і надання відповідачу можливості надати пояснення щодо обставин, викладених в акті. 
17. В той же час, відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права щодо земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:005:0047 та щодо утвореної в результаті поділу земельної ділянки площею 0,076 га з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 будь-які відомості щодо обмеження у використанні земельної ділянки, відсутні. 
18. Відтак, твердження позивача про обізнаність відповідача про розміщення належної йому земельної ділянки в охоронній зоні та наявність будь-яких обмежень щодо будівництва на початок його здійснення та на момент придбання земельної ділянки у власність ґрунтуються виключно на припущеннях.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
19. Постановою Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» залишено без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року - без змін.
20. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог. Підкреслив, що матеріали справи не містять відомостей, якими б спростовувалася інформація про побудову належного відповідачу ОСОБА_1 на праві власності будинку пізніше ніж 05 серпня 1992 року. Право власності відповідача на земельну ділянку і житловий будинок зареєстровано у встановленому порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та на час розгляду справи не оспорено і не скасовано. У будинку зареєстрований та проживає із своєю сім`єю відповідач.
21. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що задоволення позову ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» без виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам, в цій справі призвело б до недотримання критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном та порушило б справедливий баланс між інтересами держави, пов`язаними з цим втручанням, та інтересами особи, яка зазнає такого втручання - ОСОБА_1 , що є несумісним із вказаними гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
Узагальнені доводи касаційної скарги
22. 19 листопада 2025 року ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» через підсистему «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року, а справу направити на новий розгляд.
23. Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме статей 1163, 1164 Цивільного кодексу України у взаємозв`язку з вимогами частини четвертої статті 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а також, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази та не надали їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для заявника.
24. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що відповідачем не надано жодних доказів, які б підтверджували, що ним був придбаний будинок чи інше нерухоме майно, яке розташоване на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 263201869 від 25 червня 2021 року реєстрацію житлового будинку на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 проведено 22 червня 2021 року. Право власності відповідача на житловий будинок зареєстровано після придбання земельної ділянки у власність та під час дії обмежень, визначених статтею 22 Закону України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів». Тобто, процес будівництва та введення будинку в експлуатацію здійснювалося за наявності обмежень, встановлених Законом, щодо такого будівництва в охоронних зонах магістрального трубопроводу. 
25. Заявник вказує, що судами попередніх інстанцій надано пріоритет у спірних правовідносинах приватному праву, а не інтересами держави та суспільства. Безпечна, надійна та належна експлуатація магістрального газопроводу-відводу (МГВ) входить до інтересів суспільства, окремих територіальних громад та держави в цілому, в тому числі всіх громадян, які безпосередньо отримують природний газ завдяки його транспортуванню/розподілу з використанням МГВ. Порушення відповідачем охоронних зон МГВ може негативно вплинути на діяльність ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» та несе ризик зупинки транспортування природного газу, що є життєво необхідним в умовах опалювального сезону та воєнного стану.
26. Стверджує, що судами не було належним чином надано оцінку довідці про показники об`єкта нерухомого майна від 12 травня 2021 року за № 516. Вказує, що спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом та підлягає знесенню в силу положень 376 ЦК України. Суди попередніх інстанцій проігнорували вимоги щодо невідкладного демонтажу господарських будівель, не надали оцінки порядку їх зведення, знаходження в охоронній зоні та загрозі, яку вони можуть нести для безпеки експлуатації магістрального газопроводу. ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» вказую, що відповідача було безпосередньо повідомлено про порушення охоронної зони на земельній ділянці площею 0,076 га з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054, а тому відповідач був обізнаний про наявність обмежень, що діють в охоронній зоні. Обмеження діяльності в охоронних зонах магістральних газопроводів діяли і раніше.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
27. Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 369/16883/23 та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
28. У поданому відзиві на касаційну скаргу представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вважає доводи касаційної скарги безпідставними, необґрунтованими, такими, що не спростовують правильних по суті висновків суду першої та апеляційної інстанцій, які під час розгляду справи належним чином дослідили наявні у матеріалах справи докази. Матеріали справи не містять відомостей, якими б спростовувалася інформація про побудову належного  ОСОБА_1 на праві власності будинку пізніше 05 серпня 1992 року. У витязі з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 відсутня будь-яка інформація щодо обмеження у використанні земельної ділянки. Позивач не вжив жодних дій для внесення цієї інформації до ДЗК. Суди дійшли цілком обґрунтованих висновків про те, що покладення на відповідача обов`язку демонтувати будинок та господарчі споруди, які знаходяться на належній йому земельній ділянці, є втручанням держави у право відповідача на мирне володіння його майном, а тому таке втручання має бути виправданим, співмірним та відповідати суспільним інтересам.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
29. По адміністративній території села Личанка Бучанського (до 17 липня 2020 року - Києво-Святошинський) району Київської області (Личанська сільська рада) проходить магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» діаметром (Ду) - 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа, розмір охоронної зони з обох боків від осі газопроводу становить - 150 метрів.
30. Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 24 грудня 2019 року за № 3011 «Про видачу ліцензії з транспортування природного газу 
ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» було прийнято рішення про видачу ліцензії на право провадження господарської діяльності з транспортування природного газу ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», котре здійснює експлуатацію магістральних газопроводів, отриманих на праві господарського відання в державі та забезпечує транспортування і транзит газу за міждержавними угодами.
31. Вказаний магістральний газопровід перебуває на балансі ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», що підтверджується відомостями про державне майно від 11 січня 2020 року форма № 2б (к).
32. Право користування позивачем вказаним газопроводом підтверджується актом приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 30 вересня 1986 року, а також актом приймання-передачі державного майна, що використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами від 01 січня 2020 року від АТ «Укртрансгаз» до ТОВ «Оператор газотранспортної системи України».
33. Згідно з пунктом 6 Плану Мінфіну, Мінекоенерго (Міненерговугілля), Мінекономіки, Фонд державного майна, НАК «Нафтогаз України», AT «Магістральні газопроводи України», AT «Укртрансгаз», ТОВ «Оператор ГТС України» зобов`язані забезпечити на підставі договору про передачу на праві господарського відання майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, укладеного між Мінфіном та ТОВ «Оператор газотранспортної системи України», передачу з 01 січня 2020 року, але не раніше дати набрання чинності законом щодо внесення змін до деяких законів у зв`язку з відокремленням діяльності з транспортування природного газу, в управління ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» безвідклично строком на 15 років на праві господарського відання майна, що перебуває в державній власності та використовується у процесі провадження діяльності з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, балансовою вартістю, яка визначена станом на дату передачі за даними бухгалтерського обліку AT «Укртрансгаз», шляхом підписання акту приймання-передачі майна уповноваженими представниками AT «Укртрансгаз» та 
ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» за погодженням з 
НАК «Нафтогаз України», Фондом державного майна, Мінекоенерго (Міненерговугіллям), Мінфіном та Мінекономіки.
34. Таким чином, ТОВ «Оператор газотранспортної системи України» отримало від AT «Укртрансгаз» вказані об`єкти газотранспортної системи, і є підприємством, яке несе повну відповідальність перед державою, за магістральні газопроводи, в тому числі, за газопровід-відвід до ГРС «Іванків» Ду - 500 мм, 
Ру - 5,5 МПа.
35. Магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» Ду 500 мм Ру 5,5 МПа, відповідно до пункту 2.1 «СНиП 2.05.06-85» відноситься до І класу. Охоронна зона цього Газопроводу становить по 150 метрів з кожної сторони
36.  ОСОБА_1 набув 20 липня 2015 року шляхом укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки з ОСОБА_3 (якому вона належала на підставі державного акту серії ЯМ № 322585 на право власності на земельну ділянку, виданого Личанською сільською радою Києво-Святошинського району Київської області 05 січня 2012 року, на підставі рішення 18 сесії 4 скликання Личанської сільської ради від 24 жовтня 2005 року № 228) право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,152 га з кадастровим номером 3222484601:01:005:0047, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_1 (посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу 
Федотовою О. В. і зареєстрований за № 4300).
37. У результаті укладення договору поділу нерухомого майна від 16 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Чемериською Н. В., здійснено поділ земельної ділянки площею 0,1520 га з кадастровим номером 3222484601:01:005:0047 між співвласниками ОСОБА_1 й ОСОБА_4 , в результаті якого ОСОБА_1 набув право власності на утворену у результаті поділу земельну ділянку площею 0,076 га з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054, що підтверджується наявними в матеріалах справи договорами та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02 червня 2016 року.
38. Відповідно до довідки Личанської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 24 вересня 2020 року за № 402 земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 присвоєно поштову адресу: 
АДРЕСА_1 .
39. Згідно з технічним паспортом та довідкою про показники об`єкта нерухомого майна від 12 травня 2021 року за № 516, садибний будинок за адресою: 
АДРЕСА_2 , загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 10,9 кв. м, побудований господарчим способом до 05 серпня 1992 року і згідно з листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року за № 40-12-2409 не відноситься до категорії самочинного будівництва та не потребує прийняття в експлуатацію.
40. На підставі довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 12 травня 2021 року за № 516 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок АДРЕСА_1 .
41. Матеріали справи не містять відомостей, якими б спростовувалася інформація про побудову належного відповідачу ОСОБА_1 на праві власності будинку пізніше 05 серпня 1992 року.
42. У належному відповідачу ОСОБА_1 на праві власності будинку АДРЕСА_1 зареєстровані і проживають, згідно з відомостями з Реєстру територіальної громади: ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (2016 року народження), ОСОБА_7 (2011 року народження).
43.  ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого 26 липня 2023 року.
44. Відповідно до акту від 31 січня 2023 року, при виконанні обов`язків, покладених нормативними актами, під час обстеження охоронної зони зазначеного газопроводу працівниками Боярського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів ТОВ «Оператор ГТС України» виявлено, що в адміністративних межах с. Личанка Дмитрівської ОТГ Бучанського району Київської області, на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054, яка належить ОСОБА_1 , в охоронній зоні на ділянці магістрального газопроводу-відводу до ГРС «Іванків» діаметром (Ду) - 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа здійснюється порушення охоронної зони, а саме: на відстані 102,1 м від МГВ до ГРС «Іванків» збудовано житлову будівлю, на відстані 96, 7 м і 104, 1 м - господарські споруди.
45. Порушення охоронної зони також зафіксовані актом обстеження траси магістрального газопроводу від 25 жовтня 2016 року, актом обстеження від 2018 року.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
46. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.
47. Згідно з пунктами 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
48. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
49. Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
50. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
51. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної у позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
52. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
53. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
54. Відповідно до частини першої статті 67 Земельного кодексу України до земель транспорту належать землі, надані підприємствам, установам та організаціям залізничного, автомобільного транспорту і дорожнього господарства, морського, річкового, авіаційного, трубопровідного транспорту та міського електротранспорту для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту і розвитку об`єктів транспорту.
55. Згідно з частинами першою, другою статті 73 ЗК України до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні та надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони.
56. Відповідно до частини другої статті 65 ЗК України порядок використання земель промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.
57. Згідно з частиною першою статті 1 Законом України «Про правовий режим земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів» від 17 лютого 2011 року № 3041-VI, що набрав чинності 25 березня 2011 року, охоронна зона об`єктів магістральних трубопроводів - це територія, обмежена умовними лініями уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів та їх споруд по обидва боки від крайніх елементів конструкції магістральних трубопроводів та по периметру наземних споруд на визначеній відстані, на якій обмежується провадження господарської та іншої діяльності.
58. На використання власником або користувачем земельної ділянки чи її частини в межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів встановлюються обмеження в обсязі, передбаченому цим Законом. Обмеження на використання земельних ділянок у межах земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів встановлюються і діють з дня введення відповідного об`єкта магістрального трубопроводу в експлуатацію (стаття 8 Закону № 3041-VІ).
59. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Закону № 3041-VІ для забезпечення безпечної експлуатації вздовж об`єктів магістральних газопроводів І класу та прирівняних до них етиленопроводів встановлюються охоронні зони таких розмірів: умовним діаметром до 300 міліметрів - 100 метрів; від 300 міліметрів до 600 міліметрів включно - 150 метрів; від 600 міліметрів до 800 міліметрів включно - 200 метрів; від 800 міліметрів до 1000 міліметрів включно - 250 метрів; від 1000 міліметрів до 1200 міліметрів включно - 300 метрів; від 1200 міліметрів до 1400 міліметрів включно - 350 метрів.
60. Згідно з частиною першою статті 22 Закону № 3041-VІ власники та користувачі земельних ділянок при здійсненні ними господарської та іншої діяльності на землях охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів зобов`язані дотримуватись особливого режиму господарської діяльності та обмежень, які поділяються на загальні обмеження, що діють в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів незалежно від зовнішніх зон безпеки, та особливі обмеження, що встановлюються в охоронних зонах об`єктів магістральних трубопроводів залежно від категорії зони безпеки.
61. До особливих обмежень, що діють у межах охоронних зон об`єктів магістральних газопроводів, етиленопроводів, належить заборона будувати житлові будинки, виробничі чи інші будівлі та споруди, будувати огорожі для відокремлення земельних ділянок приватної власності, лісових ділянок, садів, виноградників тощо (абзац восьмий частини четвертої статті 22 Закону № 3041-VІ).
62. Встановлення охоронних зон уздовж об`єктів магістральних газопроводів та обмежень у використанні власниками таких земель спрямоване на забезпечення належної експлуатації магістральних трубопроводів, запобігання їх ушкодженню та для зменшення можливого негативного впливу на людей, суміжні землі, природні об`єкти та довкілля в цілому, тому у разі недотримання встановлених обмежень у використанні земель охоронних зон підприємства магістральних трубопроводів наділені правом звертатися до суду з позовами про усунення порушень правил використання земель охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів. У зазначеній категорії справ позивачі звільнені від обов`язку доказування можливості настання негативних наслідків. Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду 
від 15 липня 2021 року у справі № 509/3712/16-ц (провадження № 61-13603св20), який враховано апеляційним судом під час розгляду цієї справи.
63. Судами встановлено, що магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» діаметром (Ду) - 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа відносяться до І класу і охоронна зона цього газопроводу становить по 150 метрів з кожної сторони.
64. Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 розділу 1 глави IV Правил безпечної експлуатації магістральних газопроводів, затверджених наказом Державного комітету України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду 
27 січня 2010 № 1, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 квітня 
2010 року за № 292/17587, магістральний газопровід-відвід до ГРС «Іванків» 
Ду - 500 мм Ру-5.5 МПа ідентифікований як об`єкт підвищеної небезпеки.
65. На земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054, яка належить ОСОБА_1 , в охоронній зоні на ділянці магістрального газопроводу-відводу до ГРС «Іванків» діаметром (Ду) - 500 мм, робочий тиск (Ру) - 5.5 МПа, на відстані 102,1 м від МГВ до ГРС «Іванків» збудовано житлову будівлю, на відстані 96, 7 м і 104, 1 м - господарські споруди.
66. Судами також встановлено, що садибний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 10,9 кв. м, побудований до 05 серпня 1992 року і згідно з листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року за № 40-12-2409 не відноситься до категорії самочинного будівництва та не потребує прийняття в експлуатацію.
67. На підставі довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 12 травня 2021 року за № 516 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вищевказаний житловий будинок АДРЕСА_1 .
68. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
69. Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
70. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
71. Частиною першою статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
72. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України).
73. Згідно з частиною першою статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.
74. Відповідно до частин першої-четвертої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
75. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
76. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
77. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
78. Таким чином, самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.
79. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.
80. Ці питання досліджувалися Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 916/1174/22.
81. Самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (постанова Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року в справі 
№ 642/7110/15-ц).
82. Суди встановили, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054 та садибний будинок за адресою: 
АДРЕСА_1 , загальною площею 86,3 кв. м, житловою площею 10,9 кв. м, побудований до 05 серпня 1992 року, який не відноситься до категорії самочинного будівництва та не потребує прийняття в експлуатацію, однак знаходиться у межах охоронної зони магістрального газопроводу, на території якого заборонено будувати житлові будинки. Такі обмеження існують з метою забезпечення безпечної експлуатації магістрального газопроводу.
83. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, мотивовано виходив з того, що заявлені вимоги про знесення належного відповідачу житлового будинку та господарських споруд не підлягають до задоволення, оскільки право власності на земельну ділянку і житловий будинок зареєстровано за ОСОБА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Правомірність реєстрації права власності спірного нерухомого майна за ОСОБА_1 не оспорювалася і не скасована, не є предметом розгляду цієї справи.
84. Доводи касаційної скарги про те, що належний позивачу житловий будинок є самочинним, спростовуються встановленими судами обставинами.
85. Слід взяти до уваги, що у будинку за адресою: 
АДРЕСА_1 , проживає ОСОБА_1 разом із сім`єю: дружиною ОСОБА_5 та двома неповнолітніми дітьми: 
ОСОБА_6 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_7 
( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).
86. Вказаний будинок є єдиним житлом відповідача, його дружини та двох малолітніх дітей. Задоволення позовної вимоги фактично призведе до позбавлення як відповідача, так і двох малолітніх дітей, права на єдине житло. 
У відповідача відсутнє інше житло, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 
87. Наявність іншого, придатного до проживання житла, у відповідача судами не встановлено. 
88. Також суди встановили, що обмеження у використанні земельної ділянки, належної відповідачу, чи обтяження речових прав на неї не були зареєстровані у передбаченому законом порядку.
89. Частинами першою-третьою статті 23 Закону № 3041-VІ передбачено, що власники та користувачі земельних ділянок мають право на відшкодування обґрунтованого розміру шкоди, заподіяної внаслідок встановлення обмежень на використання належних їм земельних ділянок у межах охоронних зон об`єктів магістральних трубопроводів за цільовим призначенням. До осіб, які мають право на відшкодування шкоди, належать особи, які набули право власності або право користування (а щодо земель державної та комунальної власності - право користування) земельними ділянками до надання земельної ділянки для будівництва відповідного об`єкта магістрального трубопроводу. У разі переходу права власності чи права користування цими земельними ділянками до інших осіб право на відшкодування шкоди зберігається за її новим власником або користувачем у частині суми, не виплаченої попередньому власнику чи користувачу земельної ділянки. У разі якщо встановлення охоронної зони об`єктів магістрального трубопроводу спричинить неможливість використання земельної ділянки, повністю або частково розташованої в межах цієї зони, за цільовим призначенням, зазначена земельна ділянка підлягає відчуженню для суспільних потреб або з мотивів суспільної необхідності.
90. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:
- втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними;
- якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів;
- втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07).
91. Поняття «житло» в контексті статті 8 Конвенції охоплює місце, облаштоване особою як її дім, навіть якщо його заснування не відповідало чинному законодавству.
92. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
93. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
94. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
95. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
96. Суди першої та апеляційної інстанцій, вочевидь не заперечуючи наявність законних підстав та легітимної мети, дійшли мотивованого висновку, що задоволення позовних вимог про знесення житлового будинку відповідача, побудованого до 1992 року, в якому він із сім`єю постійно проживає, без надання будь-якої компенсації або іншого відповідного відшкодування, чого позивачем не було запропоновано, становитиме непропорційне втручання держави у право відповідача на повагу до житла та мирного володіння цим майном і призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 8 цієї Конвенції, покладе на відповідача надмірний індивідуальний тягар, спричинений втратою цього житла.
97. З огляду на викладене, слід погодитися із судами попередніх інстанції щодо непропорційності застосування невідкладного демонтажу (знесення) житлового будинку (який знаходиться на відстані 102,1 метри від газопроводу) та господарських споруд (які знаходяться на відстані 104,1 метри та 96,7 метрів від газопроводу) на земельній ділянці з кадастровим номером 3222484601:01:005:5054, законним власником яких є ОСОБА_1 . 
98. Такий підхід, за встановлених у цій справі обставин, узгоджується з вимогами статті 1 Першого протоколу до Конвенції, забезпечує справедливий баланс між інтересами суспільства у безпечній експлуатації магістрального газопроводу та правами особи (відповідача та членів його сім`ї), які зазнають втручання. 
99. Питання щодо відчуження земельної ділянки для суспільних потреб або з мотивів суспільної необхідності підлягає вирішенню у порядку, визначеному ЗК України.
100. Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанції. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
101. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
102. З урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень судів попередніх інстанцій. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Оператор газотранспортної системи України»залишити без задоволення.
2. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області 
від 15 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 жовтня 2025 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович