Справа № 592/13585/25 
Номер провадження 22-ц/816/1465/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 січня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого – Замченко А.О. (суддя-доповідач),
суддів – Криворотенка В.І., Петен Я.Л.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал»
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2025 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого в м. Суми,
у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
в с т а н о в и в :
21.08.2025 ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, який мотивувало тим, що 22.07.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачкою укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1091308, відповідно до умов якого останній було надано грошові кошти в розмірі 5000 грн на умовах, визначених кредитним договором, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначені договором. Скориставшись коштами, остання зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 12.08.2025 у неї утворилася заборгованість у розмірі 13977 грн, яка складається: заборгованість за тілом кредиту – 4500 грн, заборгованість за процентами – 9477 грн. 11.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено договір відступлення прав вимоги №ККАУ-11092020, відповідно до умов якого позивач набув статусу нового кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлися боржниками ТОВ «Авентус Україна», у тому числі й до відповідачки за вказаним вище кредитним договором.
Посилаючись на викладені обставини, товариство просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №1091308 від 22.07.2019 у загальному розмірі 13977 грн, а також судові витрати.
Рішенням Ковпаківського районного суд м. Суми від 26.11.2025 у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з позивача на користь відповідачки витрати на професійну правову допомогу в розмірі 6000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, адвокат Усенко М.І. в інтересах позивача ТОВ «ФК «Кредит-капітал» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповноту з`ясування судом обставин, які мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що пункти 1.6, 1.7 договору визначають права позичальника, у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором, продовжити строк користування позикою та що суд не позбавлений можливості зробити власні розрахунки заборгованості. При цьому зауважує, що нарахування відсотків за період пролонгації договору було здійснено відповідно до умов договору. Крім цього, наголошує, що заявлені до відшкодування витрати на правову допомогу відповідача є значно завищеними.
Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.
Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22.07.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту №1091308, відповідно до умов якого відповідачці було надано грошові кошти в розмірі 5000 грн строком на 30 днів. Договір підписано відповідачкою електронним підписом 22.07.2019 (а. с. 11 зв. – 12).
Згідно з п. 1.3.1, 1.3.2, 1.4 договору сторони погодили наступну фіксовану процентну ставку за користування позикою: знижена процентна ставка становить 1,71% від суми позики за кожен день користування позикою (624,15% річних) у межах строку надання позики, зазначеного в пункті 1.2 цього Договору.
Стандартна процента ставка становить 1,8% від суми позики за кожний день користування позикою (657% річних).
Загальна вартість позики за зниженою ставкою складає 151,3% від суми позики (у процентному виразі) або 7565 грн (у грошовому виразі) та включає в себе проценти (відсотки) за користування позикою – 51,3% від суми позики (у процентному виразі) або 2565 грн (у грошовому виразі).
Згідно з п. 1.6, 1.7 договору у випадку неможливості виконання зобов`язань за договором у повному обсязі та у встановлений строк, клієнт має право ініціювати продовження строку користування позикою та зміну дати погашення позики, шляхом здійснення платежу на користь товариства у розмірі не менше суми нарахованих і несплачених на дату платежу процентів. Після отримання товариством коштів у розмірі нарахованих і несплачених процентів, заява клієнта про продовження строку користування позикою вважається поданою.
Після вчинення клієнтом дій згідно з п. 1.6 цього договору та в разі, якщо залишок суми позики складає не менше 400 грн, товариство має право, але не обов`язок, продовжити строк користування позикою. Новий строк користування позикою обчислюється з дня, наступного за днем вчинення клієнтом дій згідно з п. 1.6 цього договору та дорівнює 30 днів. Нова дата повернення позики відображається в особистому кабінеті клієнта. Протягом нового строку користування позикою проценти нараховуються за стандартною процентною ставкою.
Відповідно до п. 3.2 договору нарахування процентів за договором здійснюється за зниженою процентною ставкою на залишок фактичної заборгованості за позикою за фактичну кількість календарних днів користування позикою. Проценти за користування позикою нараховуються щоденно, починаючи з дня надання позики (відправки грошових коштів на банківський картковий рахунок) у межах строку надання позики, визначеного в пункті 1.2 цього договору, за виключенням дати повернення позики та сплати нарахованих процентів, зазначеної в графіку платежів (додаток 1 до цього договору).
З довідки про ідентифікацію вбачається, що договір зі сторони клієнта було підписано електронним підписом, створеним шляхом використання клієнтом одноразового ідентифікатора, який сформовано автоматично на стороні товариства та направлено клієнту на номер мобільного телефону, повідомлений останнім товариству в ІКС товариства, зазначений у договорі. Одноразовий ідентифікатор 820764 (а. с. 13).
Крім того, між сторонами було підписано паспорт споживчого кредиту та графік платежів (а. с. 10, 13 зв.).
Листом від 18.07.2025 №5127-ВП ТОВ ФК «Вер Фор Пей» повідомило ТОВ «Авентус Україна», що відповідно до договору від 20.04.17 ВП-200417-1 22.07.2019 було здійснено за дорученням останнього успішний переказ коштів у сумі 5000 грн, маска картки НОМЕР_1 , код авторизації 257887, номер транзакції в системі WayForPay - creditplus-2752715 (а. с. 14).
11.09.2020 між ТОВ «Авентус Україна» і ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» було укладено договір відступлення прав вимоги №ККАУ-11092020, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» передало (відступило) за плату, а ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» прийняло належні первісному кредиторові права вимоги до боржників, вказаних у реєстрах боржників (а. с. 24 – 28).
Відповідно до п. 6.2.3 вказаного договору право вимоги переходить до ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» з моменту підписання сторонами цього договору, після чого новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості.
Як вбачається з витягу з реєстру боржників ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги заборгованості до ОСОБА_1 за кредитним договором №1091308 у розмірі 13977 грн (а. с. 28).
12.08.2025 позивачем направлено відповідачці претензію щодо погашення заборгованості за кредитним договором (а. с. 30).
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що проценти за користування кредитними коштами можна було нараховувати лише за 30 днів, тобто в межах строку дії договору позики.
Колегія суддів не може погодитися з такими висновками, оскільки вони суперечать умовам кредитного договору та фактичним обставинам справи.
У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №910/3105/21 зроблено висновок, що використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (ст. 14, 18, 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги»).
Висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора зроблено також і в постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №623/2936/19.
У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).
У даній справі відповідачка не оспорювала факту укладення кредитного договору та отримання грошових коштів у сумі 5000 грн, у зв`язку з чим колегія суддів доходить висновку, що подані позивачем докази в їх сукупності є достатніми та переконливими для встановлення наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин за кредитним договором від 22.07.2019 №1091308.
Щодо доводів апеляційної скарги стосовно нарахування відсотків у межах строку дії кредитного договору, колегія суддів дійшла наступного висновку.
У відзиві на позовну заяву відповідачка визнала укладення договору позики в електронному виді, а також погашення 17937 грн 50 коп. заборгованості. З розрахунку заборгованості вбачається, що 17.08.2019 було сплачено 2308 грн 50 коп., 13.09.2019 – 2430 грн, 12.10.2019 – 2610 грн, 11.11.2019 – 2700, 10.12.2019 – 500 грн і 2610 грн, 09.01.2020 – 2430 грн, 07.02.2020 – 2349 грн (а. с. 15 – 23). Тобто відповідачкою визнано продовження строку користування позикою, а відтак і строку дії договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048, ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду відхилила аргументи позивача, що, на підставі ст. 599 та ч. 1 ст. 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості. При цьому Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти.
Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №202/4494/16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України в разі неправомірного, незаконного користування боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вказав на таке.
Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
У постановах Великої Палати Верховного Суду неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно.
Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення.
Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання за ч. 1 ст. 1050 ЦК України, застосуванню в таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу.
Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.
З розрахунку заборгованості вбачається, що 17.08.2019 ОСОБА_1 сплатила всю заборгованість за відсотками в сумі 2308 грн 50 коп., у зв`язку з чим кредитний договір на підставі п. 1.6, 1.7 був продовжений на 30 днів до 16.09.2019.
13.09.2019 ОСОБА_1 знову сплатила всю заборгованість за відсотками в сумі 2430 грн, у зв`язку з чим кредитний договір на підставі п. 1.6, 1.7 був продовжений на 30 днів до 13.10.2019.
12.10.2019 ОСОБА_1 сплатила всю заборгованість за відсотками в сумі 2610 грн, у зв`язку з чим кредитний договір на підставі п. 1.6, 1.7 був продовжений на 30 днів до 11.11.2019.
11.11.2019 ОСОБА_1 сплатила всю заборгованість за відсотками в сумі 2700 грн, у зв`язку з чим кредитний договір на підставі п. 1.6, 1.7 був продовжений на 30 днів до 11.12.2019.
10.12.2019 ОСОБА_1 сплатила всю заборгованість за відсотками в сумі 2610 грн, у зв`язку з чим кредитний договір на підставі п. 1.6, 1.7 був продовжений на 30 днів до 09.01.2020.
09.01.2020 ОСОБА_1 сплатила всю заборгованість за відсотками в сумі 2430 грн, у зв`язку з чим кредитний договір на підставі п. 1.6, 1.7 був продовжений на 30 днів до 08.02.2020.
07.02.2020 ОСОБА_1 сплатила всю заборгованість за відсотками в сумі 2349 грн, у зв`язку з чим кредитний договір на підставі п. 1.6, 1.7 був продовжений на 30 днів до 09.03.2020.
Більше платежів відповідачка не здійснювала, а тому підстав для продовження строку договору не було.
З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 09.03.2020 за ОСОБА_1 значиться заборгованість у сумі 6930 грн, з яких: 4500 грн - заборгованість за тілом кредиту, 2430 - заборгованість за процентами.
З огляду на викладене, оскільки після закінчення строку кредитного договору - 09.03.2020 кредитор не мав законних підстав для нарахування відсотків, станом на 09.03.2020 ОСОБА_1 мала заборгованість у сумі 6930 грн, тому саме ця сума підлягає стягненню з останньої на користь товариства.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення суду повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню відповідно до ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл витрат.
Таким чином, відповідно до ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» пропорційно задоволеним вимогам (49,6%) необхідно стягнути 3003 грн 78 коп. (6056 грн судового збору (2422 грн 40 коп., сплаченого за подання позовної заяви, 3633 грн 60 коп., сплаченого за подання апеляційної скарги) х 49,6%).
Крім того, у суді першої інстанції відповідачці надавалася правнича допомога, за що останньою сплачено 6000 грн.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Частиною 8 статі 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Зазначена правова позиція викладена зокрема в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.
З огляду на викладене, визначаючи розмір витрат на правничу допомогу, колегія суддів бере до уваги норми ч. 4 ст. 137 ЦПК України, характер спірних правовідносин, складність справи, обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), час, витрачений адвокатом на виконання робіт, значення справи для сторін, з урахуванням вимог розумності та справедливості, вважає, що витрати в сумі 6000 грн, понесені відповідачкою в суді першої інстанції відповідатимуть вимогам розумності, справедливості та співмірності.
А тому пропорційно вимогам, у задоволенні яких було відмовлено (50,4%), з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 3024 грн (6000 грн х 50,4%).
У частині 10 ст. 141 ЦПК України зазначено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
З огляду на викладене оскільки в порядку розподілу судових витрат з кожної зі сторін підлягає стягненню на користь іншої зазначена вище сума судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що за результатами здійснення взаємозаліку сум з ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 20 грн 22 коп. (3024 грн – 3003 грн 78 коп.) судових витрат.
Відповідно до положень п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України дана постанова касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-382 ЦПК України,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» задовольнити частково.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» 6930 грн заборгованості за договором про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту від 22 липня 2019 року №1091308.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 20 грн 22 коп. судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.
Повне судове рішення складено 22 січня 2026 року.

Головуючий – Замченко А.О.
Судді: Криворотенко В.І.
Петен Я.Л.