ПОСТАНОВА 
Іменем України

05 січня 2026 року         м. Кропивницький

справа № 398/2934/25
провадження № 22-ц/4809/236/26 

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),
судді – Дуковський О.Л., Єгорова С.М.,
учасники справи: 
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» , 
відповідач –  ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справуза позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року (суддя Авраменко О.В.).
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов
У травні 2025р Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі – ТОВ «Бізнес Позика») звернулось до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області з позовом, відповідно до якого просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за Договором № 471927-КС-003 про надання кредиту від 22 жовтня 2023 року у розмірі 38 783,72 грн, яка складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту – 9000,00 грн, суми прострочених платежів по процентах – 28 633,72 грн, суми прострочених платежів за комісією 1 150,00 грн.

В обґрунтування позову зазначає, що 22 жовтня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 було укладено Договір № 471927-КС-003 про надання кредиту, підписаний одноразовим ідентифікатором у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію». За умовами вказаного договору відповідач отримав кредит у сумі 6 000,00 грн строком на 24 тижні, тобто з 22 жовтня 2023 року до 07 квітня 2024 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом та комісії за надання кредиту.

Вказує, що 25 жовтня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем укладено додаткову угоду №1 до договору №471927-КС-003 про надання кредиту від 22 жовтня 2023 року, за умовами якої відповідач отримав кредит у сумі 3 000,00 грн на умовах, визначених в договорі. 

Стверджує, що ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за договором виконало належним чином та у повному обсязі, однак, Позичальник на виконання умов договору здійснив лише часткову оплату.

У результаті викладеного, за відповідачем рахується заборгованість за договором у розмірі пред`явленої до стягнення суми.

Відзив на позовну заяву

Згідно з поданим до суду першої інстанції відзивом на позов ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову повністю. В обґрунтування своїх доводів зазначив, що заперечує факт укладення кредитного договору та отримання кредитних коштів. Вважає, що наявна у справі виписка про рух коштів по рахунку відповідача за період з 22.10.2023 по 07.04.2024 не є доказом, який може підтвердити факт надання коштів за кредитним договором, оскільки з виписки неможливо встановити від кого саме надійшли кошти. Зауважує, що не міг належним чином бути ознайомлений з усіма умовами надання фінансових послуг, оскільки є інвалідом з дитинства по зору та має першу групу інвалідності. Звертає увагу, що передбачена договором процентна ставка у розмірі 1,15013387% за кожний день користування кредитом суперечить ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», якою передбачено, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. На думку відповідача, невідповідність проведених позивачем розрахунків заборгованості за відсотками вимогам законодавства є підставою для відмови у задоволенні цієї вимоги. Щодо пред`явленої до стягнення суми комісії наголошує, що у постанові від 20 лютого 2019 року у справі №666/4957/15-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що кредитодавцям забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 108-112 том 1).

Відповідь на відзив 

У відповіді на відзив позивач наполягає на укладенні з відповідачем кредитного договору та додаткової угоди до договору у чіткій відповідності до вимог Закону України «Про електронну комерцію» та належному виконанні Кредитодавцем взятих на себе зобов`язань. Вважає, що зазначені обставини підтверджуються належним та достатніми доказами. Звертає увагу, що відповідачем було здійснено платіж на виконання умов кредитного договору, що свідчить про визнання ним боргу. Щодо передбаченого договором розміру процентної ставки за користування кредитом наголошує, що кредитний договір та додаткова угода до кредитного договору були укладені до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», яким було внесено зміни до ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування». До того ж, на переконання позивача, заперечення відповідача щодо розміру денної процентної ставки ґрунтуються на неправильному розумінні останнім положень Закону України «Про споживче кредитування», оскільки, якщо застосовувати до розрахунку формулу, передбачену Законом України «Про споживче кредитування», то денна процентна ставка за кредитним договором складає 0,94%, а за додатковою угодою – 0,95%, а, отже, не перевищує визначені законодавством обмеження. Акцентує на правомірності встановлення Кредитодавцем у кредитному договорі та додатковій угоді до договору комісії за надання кредиту, оскільки таке право прямо передбачене Законом України «Про споживче кредитування» (а.с. 118-153 том 1).

Заперечення на відповідь на відзив 

Відповідно до заперечень на відповідь на відзив відповідач вважає посилання позивача на численні рішення суддів апеляційної інстанції безпідставними, оскільки висновки, наведені у цих рішеннях, не є обов`язковими для врахування іншими судами (а.с. 160-161 том 1).
В обґрунтування своєї правової позиції у спірних правовідносинах позивачем до суду першої інстанції були подані також додаткові пояснення у справі (а.с. 173-191 том 1).
Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції 
Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року позов ТОВ «Бізнес Позика» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором №471927-КС-003 про надання кредиту від 22 жовтня 2023 року станом на 29 квітня 2025 року у розмірі 27 540,02 грн, яка складається з: 9 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 17 390,02 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 1 150,00 грн - заборгованість за комісією; в іншій частині позовних вимог відмовлено; здійснено розподіл судових витрат.
Задовольняючи частково вимоги позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту є доведеними та підлягають задоволенню.
Водночас, на переконання місцевого суду, нарахування відсотків здійснювалось після закінчення строку кредитування, визначеного пп. 2.3 п. 2 кредитного договору, тобто після 07 квітня 2024 року, що є кінцевим терміном повернення кредиту. При цьому, доказів продовження строку кредитування в порядку, передбаченому договором, позивачем не надано. За таких обставин, суд вважав, що нарахування відсотків за користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто після 07 квітня 2024 року, є неправомірним.
Зваживши на те, що на момент укладення кредитного договору та додаткової угоди до нього Закон України «Про споживче кредитування» не містив норм щодо обмеження розміру денної процентної ставки, судом було відхилено відповідні заперечення відповідача.
З урахуванням викладеного, судом здійснено власний розрахунок у частині заборгованості за відсотками за користування кредитом, відповідно до якого стягненню з відповідача підлягають відсотки за період з 22 жовтня 2023 року по 07 квітня 2024 року включно у сумі 17 390,02 грн.
У частині вимоги про стягнення з відповідача комісії, судом зважено на те, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
За таких обставин, суд першої інстанції виснував, що позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 9 000,00 грн, за відсотками за користування кредитом в розмірі 17 390,02 грн та за комісією у розмірі 1150,00 грн. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з необґрунтованістю нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення строку кредитування.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги позивача
Частково не погодившись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Бізнес Позика» оскаржило його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги проситьрішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року у даній справі змінити в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь позивача по процентам за користування кредитом, а саме: змінити суму стягнення з 17 390,02 грн на суму 28 633,72 грн; в решті рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Вважає, що в оскаржуваній частині рішення суду ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, які мають значення для вирішення справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття «денна процентна ставка» у розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та процентну ставку в день, яка встановлена у кредитному договорі, у зв`язку з чим дійшов хибного висновку про її невідповідність передбаченому законом максимальному розміру денної процентної ставки.

Стверджує, що відсотки по кредитному договору нараховані позивачем в період дії договору за кожен день користування кредитом на залишок по кредиту, що відповідає нормам ЦК України, умовам договору та Правилам.

Зауважує, що за умовами кредитного договору стандартна процентна ставка за кредитом - в день 2,00000000, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом - в день 1,15013387, фіксована, а тому загальна сума до сплати дійсно становила би 23174,15 грн, проте лише у випадку належного виконання позичальником зобов`язань та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів. Разом з тим, відповідачем на виконання умов договору було сплачено лише 200,00 грн. Враховуючи наведене, у період з 22 жовтня 2023 року по 12 листопада 2023 року включно проценти нараховувались по зниженій (пільговій) процентній ставці, а у період з 13 листопада 2023 року по 07 квітня 2024 року включно проценти нараховувались по стандартній процентній ставці.

Звертає увагу, що відповідно до розрахунку заборгованості проценти за користування кредитом після 07 квітня 2024 року не нараховувались і вже 08 квітня 2024 року їх розмір залишився незмінним - 28633,72 грн. Враховуючи наведене, вважає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості повністю відповідає умовам договору, а розмір нарахованих процентів відповідає нормам ст.ст. 1048, 1050 та 1056-1 ЦК України.
Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги відповідача
У поданій до суду апеляційної інстанції апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року у даній справі в частині, якою частково задоволені позовні вимоги та відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Бізнес Позика».

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що позивачем на підтвердження вимог позовної заяви не було надано до суду оригіналів письмових доказів. Зазначає, що заперечує факт укладення кредитного договору і додаткової угоди, а також отримання кредитних коштів. Вважає, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, які підтверджують факт отримання ним від позивача кредитних коштів, момент (час, місце, дату) їх видачі, спосіб видачі, періоду часу протягом якого та в якій частці здійснювалась виплата коштів відповідачу, рух коштів по рахунку.

Стверджує, що не міг належним чином бути ознайомленим з усіма умовами надання фінансових послуг ТОВ «Качай Гроші» і, що вони були йому зрозумілі як споживачу, оскільки є інвалідом дитинства по зору та має першу групу інвалідності. Крім того, кредитний договір, додаткова угода, паспорт споживчого кредиту та інші документи не є належними доказами на підтвердження доводів позову, оскільки їх зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - надавача фінансових послуг. У зв`язку з цим, посилається правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи (споживача) про стягнення заборгованості.

Щодо вимоги про стягнення процентів наполягає на тому, що відповідно до ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» використання позивачем ставки 1,15013387 %, а не 1% після 24 грудня 2023 року є незаконним.

У частині задоволення судом першої інстанції вимоги про стягнення комісії вважає нікчемним пункт кредитного договору про сплату комісії за надання кредитних коштів з огляду на висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15- ц.

Інші письмові заяви сторін

У поданих до суду апеляційної інстанції відзиві  ОСОБА_1 на апеляційну скаргу позивача (а.с. 50-51 том 2), відзиві ТОВ «Бізнес Позика» на апеляційну скаргу відповідача (а.с. 57-66 том 2), відповіді ОСОБА_1 на відзив на апеляційну скаргу (а.с. 72-73 том 2) та запереченнях ТОВ «Бізнес Позика» на відповідь на відзив на апеляційну скаргу (а.с. 79-80 том 2) сторони підтримали свої правової позиції, викладені у раніше поданих заявах по суті спору та апеляційних скаргах.

Рух справи у суді апеляційної інстанції
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ТОВ «Бізнес Позика» на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу. 
Згідно з ухвалою апеляційного суду від 16 жовтня 2025 року підготовчі дії у справі закінчено; справу за апеляційною скаргою за апеляційною скаргою ТОВ «Бізнес Позика»призначено до розгляду у Кропивницькому апеляційному суді в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.
На підставі розпорядження в.о. керівника апарату Кропивницького апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року здійснено заміну члена колегії з розгляду даної справи судді Письменного О.А. суддею Єгоровою С.М.
Відповідно до ухвали апеляційного суду від 22 жовтня 2025 року з підстав, що у ній зазначені поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року у даній справі; відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
23 жовтня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про розгляд справи в суді апеляційної інстанції за участі відповідача та/або його представника відмовлено; підготовчі дії у справі закінчено; справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначено до розгляду у порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, про що апеляційним судом постановлено відповідну ухвалу.
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. 
Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснюється судом у порядку спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення. 
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Бізнес Позика»підлягає задоволенню, а у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 необхідно відмовити, враховуючи наступне.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
22 жовтня 2023 року ТОВ «Бізнес Позика» у послідовності, наведеній у відповідній довідці (а.с. 15-16 том 1) направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти Договір №471927-КС-003 про надання кредиту, а відповідачем прийнято (акцептовано) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору № 471927-КС-003 про надання кредиту, на умовах визначених офертою (а.с.25-34 том 1). Позивачем направлено Позичальнику на зазначений останнім у своїй анкеті в особистому кабінеті (а.с. 11 том 1) номер телефону смс-повідомлення, що містило одноразовий ідентифікатор UA-2715, який був використаний відповідачем для підписання договору.
Таким чином, 22 жовтня 2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 471927-КС-003 про надання кредиту (далі – Кредитний договір, а.с. 35-39).
Також відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора UA-4615 підписано Паспорт споживчого кредиту (а.с. 40-42 том 1).
Відповідно до умов п. 2.1. Кредитного договору, ТОВ «Бізнес Позика» надає Позичальнику грошові кошти у розмірі 6 000,00 грн, на засадах строковості, поворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту у порядку та на умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів. 
Строк, на який надається кредит – 24 тижні. Строк дії договору – до 07 квітня 2024 року. Дата видачі кредиту 22 жовтня 2023 року. Дата повернення кредиту 07 квітня 2024 року (п.п. 2.3., 2.7., 2.10., 2.11. Кредитного договору).
Згідно з п. 2.4. Кредитного договору стандартна процентна ставка за кредитом в день 2,00000000, фіксована; знижена процентна ставка за кредитом в день 1,15013387, фіксована.
Комісія за надання кредиту 900,00 грн (п. 2.5. Кредитного договору).
За умовами п.п. 2.8., 2.9. Кредитного договору орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 15600,00 грн; орієнтовна реальна річна процента ставка 9168,16 %.
У пп. 3.2.1. – 3.2.2. Кредитного договорусторони домовились, що у разі, якщо погашення кредиту здійснюється згідно погодженого сторонами графіку платежів чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана в п. 2.4. договору. У разі, якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, у наслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4. Договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів та до закінчення терміну дії договору.
25 жовтня 2023 року між Кредитодавцем та Позичальником в електронній формі укладено Додаткову угоду № 1 до Кредитного договору (далі – Додаткова угода, а.с. 17-24 том 1), відповідно до якої підтвердили, що станом на 25 жовтня 2023 року сума неповернутого Позичальником кредиту, отриманого відповідно до умов договору, становить 6000,00 грн; сума нарахованих та несплачених процентів за користування кредитом становить 276,04 грн, сума нарахованої та несплаченої комісії становить 900,00 грн. Крім того, сторони узгодили збільшення кредиту на 3000,00 грн, після чого сума отриманого та неповернутого Позичальником кредиту складатиме 9000,00 грн; комісія за надання додаткової суми кредиту – 450,00 грн. Також погоджено зміну орієнтовної загальної вартості наданого кредиту й орієнтовної реальної річної процентної ставки та викладено п. 3.2. Кредитного договору у наступній редакції: «Протягом строку (терміну) Кредитування процентна ставка за кредитом (далі – проценти за користування кредитом) нараховуються за ставкою, вказаною у п. 2.4 договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, з урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіку платежів…», який наведений нижче у тексті документу (а.с. 17-24 том 1).
Дії сторін, спрямовані на укладення Кредитного договору та Додаткової угоди відображені у наданих позивачем візуальних формах послідовності дій клієнта (а.с. 14 – 16 том 1).
Позивач свої зобов`язання за Кредитним договором виконав належним чином та у повному обсязі, перерахувавши на вказану у договорі платіжну картку відповідача грошові кошти у розмірі 6000,00 грн та 3000,00 грн, загалом у сумі 9000,00 грн, що підтверджується письмовими підтвердженнями ТОВ «Профітгід» про перерахування коштів (а.с. 12-13 том 1), наданою до суду АТ «Райффайзен Банк» випискою про рух коштів по рахунку СКР № НОМЕР_1 (картка № НОМЕР_2 ), який належить ОСОБА_1 за період з 22 жовтня 2023 року по 07 квітня 2024 року (а.с. 88-94 том 1).
Як убачається з платіжної інструкції від 16 листопада 2023 року, відповідачем здійснено часткову оплату за Кредитним договором у сумі 200,00 грн (а.с. 154 том 1)
Відповідно до наданих позивачем довідки про стан заборгованості та розрахунку заборгованості відповідача за Кредитним договором станом на 29 квітня 2025 року за період кредитування з 22 жовтня 2023 року по 07 квітня 2024 року видано кредиту на суму 9000,00 грн, нараховано відсотків 28633,72 грн, нараховано комісій 1350,00 грн; всього сплачено 200,00 грн: за кредитом – 0,00 грн, по відсотках – 0,00 грн, по комісії – 200,00 грн; залишок заборгованості за Кредитним договором складає 38783,72 грн: за кредитом – 9000,00 грн, по відсотках – 28633,72 грн, по комісії – 1150,00 грн (а.с. 43-47 том 1).
Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).
Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі в частині вирішення вимоги про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом зазначеним вимогам процесуального закону відповідає не у повній мірі. У решті рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області є законним та обґрунтованим. 

Так, щодо доводів відповідача про те, що він не укладав Кредитний договір та Додаткову угоду і не отримував кредитні кошти, колегія суддів зазначає наступне.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
У відповідності до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).
Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.
Відповідно до правового висновку, висловленого Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).
Колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що принцип юридичної сили електронного правочину найбільш повно відображається у вимогах щодо форми правочину. Це підтверджується закріпленими на рівні міжнародних документів правовими нормами: ч. 1 ст. 8 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про використання електронних повідомлень у міжнародних договорах - повідомлення або договір не можуть бути позбавлені дійсності або позовної сили лише на тій підставі, що вони складені у формі електронного повідомлення; ст. 5 Типового закону про електронну торгівлю Комісії Організації Об`єднаних Націй з права міжнародної торгівлі - інформація не може бути позбавлена юридичної сили, дійсності або позовного захисту лише на тій підставі, що вона складена у формі повідомлення даних. 
Аналогічна норма міститься й у ч. 1 ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»: юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).
Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Завершальним етапом укладення Кредитного договору є його підписання сторонами.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Колегією суддів враховано, що без здійснення входу Позичальника на сайт Кредитодавця, без отримання Позичальником умов договору (оферти) і смс-повідомлення з одноразовим ідентифікатором та без введення відповідачем одноразового ідентифікатора, що означає прийняття пропозиції (акцепту), Кредитний договір та Додаткова угодо до нього не були б укладеними.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 28 квітня 2021року у справі №234/7160/20, від 10 червня 2021 року у справі №234/7159/20, від 18 червня 2021 року у справі №234/8079/20, від 14 червня 2022 року у справі №757/40395/20, від 12 серпня 2022 року у справі №234/7297/20, від 09 лютого 2023 року у справі №640/7029/19.
У справі, що переглядається, встановлено, що Кредитний договір та Додаткова угода до нього укладені шляхом обміну електронними повідомленнями та підписані у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», що підтверджено належними доказами та відповідачем не спростовано.
При цьому, не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що він не міг належним чином бути ознайомленим з усіма умовами надання фінансових послуг й зрозуміти їх як споживач, оскільки є інвалідом дитинства по зору та має першу групу інвалідності.

Так, відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 674/461/16-ц, підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами.

З урахуванням викладеного, Кредитний договір та Додаткова угода відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважаються такими, що за правовими наслідками прирівнюються до договорів, укладених у письмовій формі, та укладення яких у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідача.
Також колегією суддів зважено на те, що за клопотання відповідача ухвалою суду першої інстанції від 24 липня 2025 року витребувано у ТОВ «Бізнес Позика» оригінали доданих до позовної заяви електронних доказів, які на виконання вимог суду були надані позивачем, що виключає застосування наслідків, визначених ч. 5 ст. 100 ЦПК України.
Апеляційний суд відхиляє посилання ОСОБА_1  на відсутність доказів отримання ним кредитних грошових коштів за Кредитним договором та Додатковою угодою, оскільки такі доводи відповідача спростовуються належними доказами у справі, зокрема, наданою до суду АТ «Райффайзен Банк» випискою про рух коштів по рахунку СКР № НОМЕР_1 (картка № НОМЕР_2 ), який належить ОСОБА_1 за період з 22 жовтня 2023 року по 07 квітня 2024 року, з якої вбачається, що 22 жовтня 2023 року на карковий рахунок відповідача було зараховано кошти в сумі 6000,00 грн та 26 жовтня 2023 року – кошти у сумі 3000,00 грн.
Відповідно до усталеної правової позиції суду касаційної інстанції, викладеної, зокрема, у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/24252/14-ц, від 04 грудня 2024 року у справі № 755/4205/14, від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. 
Апеляційним судом не приймаються до уваги заперечення відповідача щодо неналежності наданих позивачем доказів на підтвердження отримання Позичальником кредитних коштів.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).
Разом з тим, заперечуючи доведеність факту отримання коштів за Кредитним договором, відповідач доказів оспорення зазначеного договору у судовому порядку не надав.
Апеляційним судом також враховано,що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.
Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.
До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.
Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.
Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.
У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.
Колегією суддів зважено на те, що відповідач не надав жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про отримання Позичальником коштів за Кредитним договором та Додатковою угодою, зокрема, того, що платежі 22 жовтня 2023 року у сумі 6000,00 грн та 26 жовтня 2023 року у сумі 3000,00 грн на банківський рахунок відповідача, платіжним засобом до якого є картка № НОМЕР_2 , були здійснені не ТОВ «ПрофітГід» на замовлення ТОВ «Бізнес Позика», а іншою особою, або ж не на виконання Кредитного договору та Додаткової угоди, а з іншої підстави тощо.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором та Додатковою угодою не виконав, кредитні кошти у загальній сумі 9000,00 грн у межах встановленого строку Позичальнику не повернув.

При цьому, як зазначив Верховний Суд у постанові від 23 грудня 2020 року у справі № 127/23910/14-ц, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу.

За встановлених у даній справі обставин часткової сплати відповідачем заборгованості за Кредитним договором у сумі 200,00 грн, яка була зарахована Кредитодавцем у рахунок погашення заборгованості по комісії, не заслуговують на увагу доводи боржника щодо невизнання факту отримання ним кредитних коштів за Кредитним договором та Додатковою угодою також і з наведеної підстави.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем факту отримання відповідачем кредитних коштів за Кредитним договором та Додатковою угодою у загальній сумі 9000,00 грн і неповернення їх Кредитодавцю у встановлений строк та правильно виснував про задоволення відповідної позовної вимоги.
Щодо вирішення судом першої інстанції вимог позову про стягнення процентів за користування кредитом та відповідних доводів апеляційних скарг сторін, апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

У ч.ч. 1-3 ст. 1056 - 1 визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції та водночас відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача щодо невідповідності розміру відсоткової ставки вимогам Закону України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим вважає за необхідне зазначити наступне.

Так,з метою забезпечення дотримання фінансовими установами вимог Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22.11.2023 № 3498- IX Національним банком України надано додаткові роз`яснення від 19 лютого 2024 року щодо виконання окремих вимог Закону № 3498-IX, а саме щодо максимального розміру денної процентної ставки. 
У вказаному роз`ясненні щодо максимального розміру денної процентної ставки зазначено, що на підставі ч. 5 ст. 8 Закону «Про споживче кредитування», починаючи з 241 дня з дня набрання чингості Законом № 3498- IX, тобто з 21 серпня 2024 року, максимальний розмір денної процентної стаки, розрахованої відповідно до ч. 4 ст. 8 Закону «Про споживче кредитування» не може перевищувати 1%.
Пунктом 9 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у договорі по споживчий кредит зазначається денна процента ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит.
Отже, за договорами про споживчий кредит, які укладатимуться зі споживачами після набрання чинності Законом № 3498- IX, у тому числі строк кредитування за якими триватиме після 21 серпня 2024 року, денна процентна ставка повинна розраховуватися на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених саме на дату укладення договору. При цьому, денна процентна ставка залишається незмінною протягом усього строку кредитування за договором про споживчий кредит за умови, що до нього не вносились зміни щодо складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим коредитом та загального розміру кредиту).
Зауважено, що відповідно до ч 3 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки має базуватися на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі.
ЦК України визначає настання правових наслідків у разі зміни договору. Так, у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмету, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни (ч.ч. 1 ст. 653 ЦК України). 
НБУ роз`яснено, що у разі внесення змін до договору про споживчий кредит в частині складових показників, які застосовуються для обчислення денної процентної ставки (строку кредитування, загальних витрат за споживчим кредитом та загального розміру кредиту), необхідно здійснювати розрахунок денної процентної ставки з урахуванням вимог Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної стаки, визначеного на день внесення таких змін до договору про споживчий кредит. 

Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України перебачено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. 

Отже, за договорами про споживчий кредит, денна процентна ставка повинна розраховуватись на дату укладення договору про споживчий кредит з урахуванням законодавчих обмежень, встановлених на дату укладання такого договору. 

Фактичні обставини справи свідчать про те, що Кредитний договір та Додаткова угода до нього між сторонами укладені 22 жовтня 2023 року та 25 жовтня 2023 року відповідно, тобто до набрання 24 грудня 2023 року чинності Законом № 3498- IX. При цьому, строк дії Кредитного договору сторонами не продовжувався та після набрання чинності указаним Законом будь-які зміни до Кредитного договору сторонами не вносилися.

Зважаючи на викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та доводами ТОВ «Бізнес Позика» про те, що позивач мав законні підстави для нарахування відсотків за користування кредитом за ставкою, погодженою сторонами у Кредитному договорі.

Разом з тим, частково відмовляючи у задоволенні вимоги позову про стягнення з відповідача заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем здійснено нарахування таких відсотків поза межами строку кредитування, тобто після 07 квітня 2024 року, що є неправомірним. Судом здійснено власний розрахунок відсотків за користування кредитом і відповідна сума присуджена до стягнення з відповідача.

Однак, з таким висновком місцевого суду та зі здійсненим ним розрахунком колегія суддів погодитись не може.

Так, здійснюючи власний розрахунок відсотків за користування кредитом, судом першої інстанції не взяті до уваги положення пп. 3.2.1. – 3.2.2. Кредитного договору, згідно з якимисторонами погоджено, що у разі, якщо погашення кредиту здійснюється згідно погодженого сторонами графіку платежів чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання Позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана в п. 2.4. договору. У разі, якщо повернення кредиту не здійснюється згідно погодженого графіку платежів, у наслідок чого виникає прострочка по кредиту, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4. Договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня, від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів та до закінчення терміну дії договору.

Відповідно до п. 3.2. Кредитного договору, викладеного у новій редакції у Додатковій угоді до Кредитного договору протягом строку (терміну) Кредитування процентна ставка за кредитом (далі – проценти за користування кредитом) нараховуються за ставкою, вказаною у п. 2.4 договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, з урахуванням дня видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно узгодженого сторонами графіку платежів.

Згідно з графіком платежів відповідач мав зробити перший плановий платіж 05 листопада 2023 року у сумі 1300,00 грн, однак такий платіж, як і всі наступні, виконаний не був, а тому з 06 листопада 2023 року почалось прострочення заборгованості за кредитом, а після спливу 7 днів, починаючи з восьмого дня – 13 листопада 2023 року почалось нарахування процентів за користування кредитом по стандартній процентній ставці – у відповідності до пункту 3.2.2 Кредитного договору. Відповідно в період з 22 жовтня 2023 року по 12 листопада 2023 року включно проценти нараховувались по зниженій (пільговій) процентній ставці, а у період з 13 листопада 2023 року по 07 квітня 2024 року включно проценти нараховувались по стандартній процентній ставці - 2,00000000%.

Таким чином, пред`явлені до стягнення з відповідача проценти за користування кредитом у загальній сумі 28 633,72 грн включають в себе: нараховані за зниженою (пільговою) процентною ставкою 1,15013387% в день - у сумі 2 173,72 грн у період з 22 жовтня 2023 року по 12 листопада 2023 року (включно) плюс нараховані за стандартною процентною ставкою 2,00000000% в день у сумі 26460,00 грн у період з 13 листопада 2023 року по 07 квітня 2024 року (включно).

За викладеного, колегія суддів вважає, що розмір стягнутих судом першої інстанції відсотків за користування кредитом у сумі 17 390,02 грн є необґрунтованим, оскільки вказаний розмір відсотків, мав би місце лише у випадку застосування за весь період нарахування відсотківза ставкою 1,15013387% в день за умови належного виконання Позичальником своїх зобов`язань та погашення обумовлених сум згідно з графіком платежів, чого у даній справі встановлено не було.

Колегія суддів також звертає увагу на те, що сума заборгованості по відсотках нараховувалась позивачем у межах строку кредитування, що підтверджується наявним у матеріалах справи розрахунком. Так, відповідно до наданого позивачем розрахунку,проценти за користування кредитом після 07 квітня 2024 року фактично не нараховувались і вже з 08 квітня 2024 року, як і станом на дату виготовлення розрахунку – 29 квітня 2025 року, їх розмір залишився незмінним - 28 633,72 грн.
Враховуючи наведене, висновок суду першої інстанції про нарахування відсотків поза межами строку дії договору не відповідає фактичним обставинам справи та є помилковим. 
Щодо вирішення судом першої інстанції вимоги позову про стягнення з відповідача комісії та відповідних доводів апеляційної скарги відповідача, який підставність такого стягнення заперечує, колегія суддів дійшла висновку про законність та обгрунтваність висновків суду першої інстанції у зазначеній частині. 

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент укладення Кредитного договору та Додатикового угоди до нього),  загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Таким чином, як правильно зауважено судом першої інстанції, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст.1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила про споживчий кредит. Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій Кредитодавця щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та залишається незмінною наразі.
Викладеним спростовуються доводи апеляційної скарги відповідача у частині стягнення з нього комісії у сумі 1150,00 грн.
Зазначена позовна вимога належним чином обґрунтована позивачем та підставно задоволена судом першої інстанції.
Посилання скаржника, як на підставу апеляційного оскарження, на висновки суду касаційної інстанції, викладені у постановах згідно з наведним у скарзі переліком, також не заслуговують на увагу.
Так, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

Однак, у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник, встановлено інші фактичні обставини, зокрема, у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до фізичної особи (споживача) про стягнення заборгованості Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про недотримання Банком вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк, чого у спірних правовідносинах не мало місця. 

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 666/4957/15- ц, на яку також посилається відповідач, предметом розгляду були взаємовідносини між Банком та фізичною особою, що виникли на підставі кредитного договору, укладеного 23 березня 2007 року, тобто до внесенння законодавцем змін у Закони України «Про споживче кредитування» та «Про захист справ споживачів», чинних на момент виникнення спірних правовідносин у даній справі. 

На переконання колегії суддів,судом першої інстанції було надано відповідачу вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, його аргументи, що стосуються предмету та підстав пред`явленого позову, були почуті та враховані. 
Враховуючи наведене, апеляційну скаргу відповідача слід залишити без задоволення. 
Разом з тим, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 17390,02 грн, дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову щодо цієї вимоги, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній позивачем частині підлягає скасуванню, а апеляційна скарга ТОВ «Бізнес Позика» - задоволенню.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній ТОВ «Бізнес Позика» частині підлягає скасуванню, у решті ж вимог позову його належить залишити без змін.

Судові витрати

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи висновок апеляційної інстанції, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі та беручи до уваги, що відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі вимог Закону України «Про судовий збір», понесені позивачем у судах першої інстанції та апеляційної інстанції судові витрати, що складаються зі сплаченого ТОВ «Бізнес Позика» судового збору, підлягають компенсації у повному обсязі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року в оскаржуваній позивачем частині простягнення процентів за користування кредитом скасувати та ухвалити нове судове рішення, за яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»,- задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за Договором № 471927-КС-003 про надання кредиту від 22 жовтня 2023 року, яка складається з прострочених платежів процентів у сумі 28 633,72 грн.

У решті рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року, у зв`язку з переглядом за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», - залишити без змін.

Витрати Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» зі сплати судового збору у суді першої інстанції у сумі 2 422,40 грн та у суді апеляційної інстанції у сумі 3 633,60 грн коменсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У задовленні апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2025 року,- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

С. М. Єгорова