Справа № 305/303/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       06 листопада 2025 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Джуги С.Д.,
суддів – Кожух О.А., Собослоя Г.Г
з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марич Іван Юрійович, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 року у складі судді Марусяк М.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави в особі Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, третя особа Офіс Генерального прокурора про відшкодування шкоди,-
в с т а н о в и в :
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до держави в особі Закарпатської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, третя особа Офіс Генерального прокурора про відшкодування шкоди.
Позов мотивовано тим, що 20 лютого 2008 року позивач звернувся в Лужанське відділення Кредитної спілки «Мрія» з наміром внести на депозит цієї кредитної спілки власні кошти. Керівник цього відділення Фірцак Я.В., прийняла його та уклала з ним Договір №1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, за яким він особисто передав у руки 21 000 (двадцять одну тисячу ) гривень, терміном на 1 рік із пролонгуванням терміну за згодою сторін. Вона видала на вказану суму внеску квитанцію до прибуткового касового ордеру №45, завірену її підписами від імені керівника та касира, з печаттю КС «Мрія» (№25). Договір від імені спілки підписала також ОСОБА_2 , засвідчила свій підпис вказаною печаткою. Зазначає, що тоді ж ОСОБА_2 , переконала його у вигідності вкладення коштів на депозит, оскільки обіцяли за договором виплату процентів за фактичний термін користування в розмірі 20%. Позивач повернувся додому, взяв ще 17100 (сімнадцять тисяч сто) гривень і приніс їх до ОСОБА_2 , котра і на цю суму склала від імені КС «Мрія» договір №2, з умовами, аналогічними першому договору, підписала його як начальник відділення, засвідчила підписом, прийняла гроші та видала квитанцію прибуткового ордеру за №2 з своїми підписами та печаткою спілки. 
У вересні 2012 року позивач звернувся до голови правління із письмовою заявою і розірвання договорів вкладу №1 та №2 від 29.02.2008, та вимогою провести ш розрахунок і виплату за весь період фактичного користування спілкою коштами коли довідався, що Договір №2 не зареєстрований у спілці і кошти на депозит надходили, то подав письмову заяву щодо проведення ними перевірки та надання відповіді. Кредитна спілка надала йому відповідь за №332 від 19.02.2013 року та довідку, що згідно Договору вкладу №1 від 20.02.2008 йому виплачено 5000 гривень вкладу залишок невиплаченого вкладу склав 16000 гривень, залишок невиплачених відсотків 14530 гривень. 
Позивач вказує, що Договір №2 від 20.02.2008 у кредитній спілці не облікований і на депозитний рахунок кошти в сумі 17100 не поступали. Тобто, у лютому 2013 року, позивач довідався, що ОСОБА_2 , зловживаючи службовим становищем начальника Лугівського відділення КМ «Мрія", прийнявши від позивача, як депозитний вклад кошти в сумі 17100 грривень, не внесла на депозитний рахунок спілки, привласнила вказані кошти, позбавила його можливості отримати від КС «Мрія» кошти вкладу та відсотки за користування ними за 2008-2013 роки. 
Слідчим СВ Рахівського ВП за його заявою було розпочато досудове розслідування відомості про кримінальне правопорушення внесено до ЄРДР №12013070140000373 від 14.03.2013. Кримінальне провадження перебувало у слідчого СВ Рахівського РВ УМВС, дізнанні, потім знову у слідчому підрозділі Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області. Потерпілим, ОСОБА_1 , у цьому кримінальному провадженні подавалися прокурору скарги на бездіяльність слідства, оскільки при очевидності факту встановленої особи, що вчинили злочини (підроблення документів та привласнення чужих коштів), слідство так і не спромоглося пред`явити ОСОБА_2 обвинувачення чи згодом підозру. 13 квітня 2021 року, вищезазначене кримінальне провадження було закрито, однак потерпілого не було повідомлено про таке рішення. Відповідь та копію постанови було надано заступником керівника Тячівської окружної прокуратури у 2024 році, на запит адвоката. Отже, за вказаним фактом працівниками СВ Рахівського РВП ГУНП в Закарпатській області було внесено відомості до ЄРДР за вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 190 та ст.358 КК України і досудове слідство у даному кримінальному провадженні тривало до 2021 року, потім таємно, без повідомлення потерпілого, закрито. 
З моменту вчинення кримінального правопорушення минуло більше десяти років. Категорія справи є не складною, однак досудове слідство проведено неефективно, фактично проводилося близько 8-ми років, а в подальшому маючи достатні дані про підписання ОСОБА_2 підроблених документів (договору та квитанції на отримання грошей, які ОСОБА_2 привласнила), для пред`явлення винній особі підозри, слідство обмежувалося лише формальними заходами, при цьому належних слідчих дій у даному кримінальному провадженні для притягнення винної особи до відповідальності не проводило. Вважає, що будь-якого іншого засобу, окрім звернення потерпілих до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, як то в межах кримінального провадження, чи в порядку цивільного судочинства, в національному законодавстві не існує. Реалізації такого способу захисту порушеного права позивачів перешкоджає відсутність належного результату досудового розслідування. 
За вказаних обставин позивач ОСОБА_1 просив стягнути на свою користь з Державного бюджету України грошові кошти в сумі 119183,15 гривень на відшкодування матеріальної шкоди, а також 15000 гривень на відшкодування моральної шкоди, витрати по сплаті судового збору, а також витрати на правничу допомогу.
Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марич Іван Юрійович, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.
У відзивах на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України, Національна поліція в Закарпатській області та Офіс Генерального прокурора просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Апелянт ОСОБА_1 , його представник Марич І.Ю., у судове засідання не з`явилися. Про дату час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
У судовому засідання прокурор Роман М.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (ст.80 ЦПК України).
Згідно з приписами ч.ч.1,5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6. ст. 81 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні заявленого позову суд першої інтенції виходив з його необґрунтованості та недоведеності.
З даними висновками суду погоджується і колегія суддів, оскільки такі ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Матеріалами справи встановлено, що 20 лютого 2008 року позивач звернувся до Лужанського відділення КС «Мрія», і уклав зі спілкою, від імені якої на підставі статуту діяла начальник відділення Фірцак Я.В., договір №1 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок в сумі 21 000 гривень, з виплатою процентів за користування коштами в розмірі 20% річних строком на один рік до 20 лютого 2009 року, з можливістю пролонгації строку дії договору за згодою сторін, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру №45.
Того ж дня, ОСОБА_1 , з метою внесення на депозитний рахунок ще 17100 гривень, звернувся повторно до Кредитної спілки «Мрія», де передав вказані кошти ОСОБА_2 , яка видала йому договір №2 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок цих коштів строком на один рік з можливістю пролонгації терміну дії договору за згодою сторін і з виплатою відсотків за користування грошима в розмірі 20% річних. Зазначений договір був підписаний начальником відділення Кредитна спілка «Мрія» ОСОБА_2 , з прикладенням печатки Лужанського відділення КС «Мрія», а також було видано квитанцію до прибуткового касового ордеру №2 на суму 17100 гривень, підписану від імені головного бухгалтера та касира з прикладенням печатки.
Листом №332 від 19 лютого 2013 року КС «Мрія» повідомила позивача про те, що договір №2 від 20 лютого 2008 року про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок в сумі 17 100 гривень у головному офісі по бухгалтерії не значиться і така сума коштів не проходить по базі вкладників.
14.03.2013, за заявою ОСОБА_1 , СВ Рахівського РВ УМВС України в Закарпатській області, розпочато кримінальне провадження №12013070140000373 за фактом підроблення 20.02.2008 в с. Луг, Рахівського району працівниками відділення кредитної спілки «Мрія» даних щодо внесення на рахунок спілки кредитних коштів у сумі 17100 гривень від імені ОСОБА_1 , хоча в дійсності кошти на рахунок не були внесені, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.358 КК України.
01.01.2015, за заявою  ОСОБА_1 , внесено відомості до ЄДРДР за №12015070140000009 за ч.2 ст.191 КК України за фактом привласнення грошових коштів службовими особами відділення кредитної спілки "Мрія".
В подальшому, 19.01.2015 процесуальним прокурором винесено постанову про об`єднання вказаних матеріалів кримінальних розслідувань.
Крім цього, процесуальним прокурором на підставі ст.36 КПК України (надавалися дізнавачу письмові вказівки від 26.12.2014 №96-3815вих-14, 30.07.2015 №96-2118вих-15, від 10.05.2016 №112-2819вих-16, від 31.07.2019 №78-373-13вих-19, від 13.10.2017 №182/17.
За наслідками проведення досудового розслідування 07.06.2021 дізнавачем і Рахівського РВП ГУНП в області Ціпле І.І. винесено постанову про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку відсутністю у діянні складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 4 ст.284 КПК України.
Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно з ч.1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк.
Потерпілим ОСОБА_1 , у кримінальному провадженні постанова, відповідно до вимог ст.ст.303 - 304 КПК України, не оскаржувалась.
Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
У разі відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті, відповідно до якої така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування державою шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові, зокрема, внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду (частина друга статті першої Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках,: 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
Положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
При цьому, відповідно до ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості .
Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судом роз`яснено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами, які дозволять суду встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, в даному випадку можуть бути, зокрема, довідки з медичних установ, виписки з історії хвороби, чеки за оплату медичної допомоги та придбання ліків, тощо.
При цьому, сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинила моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.
Також слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.
Водночас, моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №686/23731/15-ц та постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 14.11.2023 у справі №711/3737/22.
Обгрунтовуючи заявлений позов позивач посилається на те, що йому було нанесено моральну та матеріальну шкоду завдану протиправними діями органами державної влади, а саме, органом досудового розслідування СВ Рахівського ГУНП у Закарпатській області, внаслідок службової бездіяльності, слідчих яка полягає в неефективному досудовому розслідуванні кримінального провадження за №12013070140000373 від 14.03.2013. Позивач зазначає, що внаслідок тривалого проведення досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні порушені його права, як потерпілого.
Внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх обов`язків та невжиття заходів для завершення кримінального провадження з притягненням винного до відповідальності, позивач вважає, що такими діями йому спричинено моральну шкоду, яку ним оцінено у розмірі 15000 гривень та матеріальну шкоду на загальну суму 119183,15 гривень.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.04.2020 у справі № 925/1196/18 зазначає, що ст.ст. 1173, 1174 ЦК України є спеціальними й передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою.
Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Доведення факту наявності збитків та їх розміру, а також причинно-наслідкового зв`язку між правопорушенням і збитками покладено на позивача.
Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент відповідальності за заподіяні збитки полягає в тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки і заподіювана шкоди, отже доведенню підлягає факт того, що протиправні дії заподіювана є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки.
Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
Право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду настає лише при встановленні незаконності дій посадових осіб зазначених органів, тому факт неправомірності дій працівників правоохоронних органів на момент розгляду судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідним рішенням суду, яке має преюдиційне значення при розгляді справи про відшкодування шкоди.
Верховний Суд у постанові від 20.01.2021 в справі №197/1330/14-ц зазначив, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.
Також Верховний Суд у постанові від 11.10.2023 у справі № 752/8448/21 вказав, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову».
Суд першої інстанції правильно встановив і зазначив, що позивачем наведених обов`язкових елементів для стягнення за рахунок держави заявленої шкоди не доведено, оскільки за весь період досудового розслідування потерпілий у кримінальному провадженні №12013070140000373 рішення, дії або бездіяльність слідчих, дізнавачів та прокурорів, у порядку ст.303-306 КПК України, не оскаржував. Так, скарги подані адвокатом Маричем І.Ю. від 12.04.2024 до в.о. керівника Тячівської окружної прокуратури О.Фістера та прокурору Закарпатської області на злочинну бездіяльність від 04.07.2015, не є доказом завдання йому шкоди, а лише є реалізацією його права.
Відтак, оскільки дії прокуратури чи іншого правоохоронного органу неправомірними по кримінальному провадженні №12013070140000373 в судовому порядку не визнавалися, вказане в свою чергу виключає наявність підстав для стягнення шкоди на користь позивача.

Таким чином суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові . 
Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
ухвалив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Марич Іван Юрійович,залишити без задоволення.
Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 07 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 17 листопада 2025 року.

Головуючий:                                

Судді: