ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 461/6666/24
провадження № 61-5667св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач -Держава Україна в особі Львівської обласної прокуратури, 
третя особа - Державна казначейська служба України 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року у складі судді Волоско І. Р. та постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Шеремети Н.О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що на розгляді Буського районного суду Львівської області перебували кримінальні провадження № 4201614000000143 про обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, частиною першою статті 366 КК України та № 1201614000000638 про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України, які ухвалою Буського районного суду Львівської області від 28 вересня 2017 року об`єднані в одне кримінальне провадження з єдиним унікальним номером кримінальної справи № 440/1432/17. 
Вироком Буського районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, він визнаний невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях та виправданий на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в його діях складів кримінальних правопорушень.
Зазначав, що перебував під слідством та судом 5 років 6 місяців, тобто 66 місяців. 
З моменту відкриття кримінального провадження, вручення йому повідомлення про підозру, вирішення питання про обрання запобіжних заходів, а також у ході подальшого проведення досудового розслідування та судового слідства на нього здійснювався психологічний вплив з боку посадових осіб органів досудового розслідування, прокуратури Львівської області, внаслідок чого різко ускладнилися стосунки в сім`ї, погіршилися відносини з близькими, родичами, друзями, колегами по роботі, а тривалий судовий процес негативно вплинув на його ділову репутацію. 
Протягом перебування під слідством та судом він був обмежений у реалізації своїх законних прав на працю, зокрема у можливості працевлаштуватися на роботу за своєю спеціальністю, оскільки під час працевлаштування повинен був повідомляти потенційного роботодавця про наявність кримінальної справи, наслідком чого завжди була відмова у працевлаштуванні, а відсутність постійної роботи та стабільного заробітку призвело до суттєвого погіршення матеріального стану. Через постійне нервування та болісне переживання всіх фактів протиправних дій щодо нього значно погіршився стан його здоров`я, що стало причиною встановлення йому ІІ групи інвалідності у 2017 році та розроблення для нього індивідуальної програми реабілітації інваліда. 
Посилаючись на наведене, з урахуванням зміни позовних вимог, просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 1 500 000 грн. моральної шкоди. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 15 000,00 грн витрат на правову допомогу. 
У задоволенні решти вимог відмовлено. Судові витрати віднесено за рахунок держави.
Враховуючи тривалий час перебування позивача під слідством та порушення його звичного укладу життя, обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди в порядку статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив із мінімального розміру заробітної плати, установленої законодавством на момент розгляду справи, врахувавши час перебування ОСОБА_1 під слідством та судом (66 місяців).
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року, з урахуванням ухвали Львівського апеляційного суду від 30 червня 2025 року про виправлення описки, за наслідками розгляду апеляційних скарг ОСОБА_1 , Державної казначейської служби України, Львівської обласної прокуратури рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року в частині стягнення з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди змінено, зменшено розмір на відшкодування моральної шкоди з 700 000,00 грн до 399 554,99 грн. У решті рішення суду залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, проте не погодився з визначеним судом першої інстанції розміром на її відшкодування в розмірі 700 000.00 грн, з огляду на те, що позивач перебував під слідством та судом 49 місяців 28 днів (з дати повідомлення про підозру у вчиненні злочину до набрання законної сили виправдувальним вироком суду), вважав такий розмір завищеним та, враховуючи передбачений законом мінімальний гарантований законом розмір компенсації моральної шкоди, зменшив його до 399 554,99 грн
Короткий зміст вимог касаційної скарги
25 квітня 2025 року керівник Львівської обласної прокуратури звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові у повному обсязі.
Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18, від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18, від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 07 травня 2020 року у справі № 320/3271/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 03 липня 2024 року у справі № 642/4605/20, від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
14 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року і залишити в силі рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року. 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, року у справі 278/3367/19, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 161/13343/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційну скаргу
Касаційні скарги аргументовані тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
У касаційній скарзі керівник Львівської обласної прокуратури зазначає, що розмір відшкодування, наведений та стягнутий за судовими рішеннями, є необґрунтованим і безпідставним. Позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи.
В матеріалах справи в недостатній мірі наведені докази для критичної оцінки того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.
Судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема, статей 23, 1166, 1176 (1173, 1174) ЦК України, статей 4-13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 89, 263 ЦПК України, що відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України є підставою для їх скасування.
Витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн ОСОБА_1 є неспівмірними зі складністю справи, обсягу витраченого часу, обсягу наданих послуг та виконаних робіт та не відповідають принципу справедливості, що безпідставно задоволено рішенням Галицького районного суду м. Львова та залишено поза увагою Львівського апеляційного суду.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що за час незаконного перебування під слідством та судом зазнав істотної моральної шкоди, оскільки від триваючих психічних хвилювань і переживань не здатний був займатись будь-якими звичними для життя справами. Незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури були порушені його конституційні права, що завдало йому моральних страждань та призвело до погіршення психологічного стану, проте апеляційний суд необґрунтовано зменшив розмір моральної шкоди.
Доводи інших учасників справи
Представник Львівської обласної прокуратури подав відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Вказує, що розмір відшкодування, наведений у касаційній скарзі, є необґрунтованим і безпідставним.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалами Верховного Суду від 23 червня та 07 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Галицького районного суду м. Львова цивільну справу № 461/6666/24 за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Львівської обласної прокуратури, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди.
Зупинено виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року та постанови Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року до закінчення касаційного провадження.
Матеріали справи № 461/6666/24 надійшли до Верховного Суду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій 
Суди встановили, що 08 червня 2016 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 12016140000000638 щодо обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.
08 серпня 2016 року за заявою ОСОБА_2 до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань внесено кримінальне провадження № 42016140000000143 за фактом вчинення кримінального правопорушення передбаченого частиною першою статті 364 КК України.
Під час досудового розслідування кримінального провадження № 42016140000000143 слідчим самостійно виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364 КК України та частиною першою статті 366 КК України.
18 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 364 КК України та частиною першою статті 366 КК України.
21 липня 2017 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України.
23 серпня 2017 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 42016140000000143 та скеровано до Буського районного суду Львівської області для розгляду по суті.
06 вересня 2017 року відносно ОСОБА_1 складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 12016140000000638 та скеровано до Буського районного суду Львівської області для розгляду по суті.
Ухвалою Буського районного суду Львівської області від 28 вересня 2017 року в справі № 440/1432/17 об`єднано в одне кримінальне провадження кримінальне провадження № 4201614000000143 від 08 серпня 2016 року, єдиний унікальний номер № 440/1510/17, провадження №1-кп/440/122/2017, про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України та кримінальне провадження № 12016140000000638 від 08 серпня 2016 року, єдиний унікальний номер №440/1432/17, провадження № 1-кп/440/117/2017, про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 191 КК України з присвоєнням єдиного унікального № 440/1432/17, провадження № 1-кп/440/117/.2017.
Вироком Буського районного суду Львівської області від 08 вересня 2020 року у справі № 440/1510/17, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2021 року та постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року, ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явлених обвинуваченнях за частиною третьою статті 191, частиною другою статті 364, частиною першою статті 366 КК України та виправдано на підставі пункту 3 частини першої статті 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю в діянні обвинуваченого складів кримінальних правопорушень.
Позиція Верховного Суду
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Підставою касаційного оскарження оскаржуваних судових рішень керівник Львівської обласної прокуратури зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14, у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/5684/18, від 18 травня 2022 року у справі № 522/2493/18, від 27 червня 2018 року у справі № 497/2885/15, від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 295/692/17, від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19, від 07 травня 2020 року у справі № 320/3271/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, від 03 липня 2024 року у справі № 642/4605/20, від 22 січня 2025 року у справі № 335/6977/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, року у справі 278/3367/19, від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 161/13343/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з такого.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_1 посилався на те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності йому заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої він набув у зв`язку з прийняттям виправдувального вироку відносно нього через недоведеність його участі у скоєні злочинів, інкримінованих правоохоронними органами.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Крім того, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (пункт 64, заява № 40450/04, від 15 жовтня 2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.
Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України). 
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (61-18013сво18).
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).
Як свідчить тлумачення статей 23, 1176 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі відшкодовується державою і при визначені розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди є мінімальним розміром, який за встановлених фактичних обставин справи відповідає правилам Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» щодо визначення розміру відшкодування моральної шкоди.
Аналогічний висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).
Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.
У справі, яка переглядається, суди встановили, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдано моральної шкоди, право на відшкодування якої він набув в силу положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у зв`язку з прийняттям виправдувального вироку відносно нього за відсутності, зокрема достатніх доказів для доведення його винуватості у злочині, інкримінованому органом досудового розслідування.
Змінюючи розмір морального відшкодування, визначеного судом першої інстанції, апеляційний суд урахував обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом 49 місяців під слідством та судом, обмеження вільного пересування, необхідність з`являтися для проведення слідчих дій та в судові засідання до суду і, виходячи із засад розумності та справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 399 554.99грн, яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, та конкретних обставин справи.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 з приводу необґрунтованого зменшення розміру моральної шкоди, колегія суддів відхиляє. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Тобто законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.
Суд апеляційної інстанції не встановив обставин, які б давали підстави для визначення моральної шкоди у розмірі більшому, ніж визначений законом гарантований рівень.
Ураховуючи викладене та зважаючи на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки мінімальний розмір, з якого необхідно виходити при її визначенні, то вимоги касаційної скарги щодо розміру відшкодування моральної шкоди зводяться до переоцінки судом доказів, що на підставі вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Аргументи касаційної скарги Львівської обласної прокуратури про недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди, є безпідставними, оскільки факт перебування позивача під слідством та судом, ухвалення судом виправдувального вироку за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку, визначеному положеннями Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Крім того, стягуючи на користь позивача понесені ним витрати на правову допомогу, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, правильно виходив із того, що заявлена сума витрат на професійну правничу допомогу є співмірною та розумною, з огляду на обсяг виконаних адвокатом робіт (наданих послуг). 
Колегія суддів вважає такі висновки судів правильними, доводи касаційної скарги їх не спростовують.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційних скаргах на неврахування судами висновків, викладених Верховним Судом в постановах, що зазначені заявниками в касаційних скаргах, оскільки висновки у цих справах та у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначених справах суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші аргументи касаційних скарг не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у касаційній скарзі заявники, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційних скарг не дають підстави для висновку, що оскаржувані судове рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційні скарги залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у незміненій при перегляді частині та постанову апеляційного суду - залишити без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Частиною третьою статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Ураховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року зупинено виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року та постанови Львівського апеляційного суду від 07 квітня 2025 року до закінчення касаційного провадження, касаційне провадження у справі закінчено, тому виконання вказаних судових рішень підлягає поновленню.
Керуючись статтями 400,401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційні скарги Львівської обласної прокуратури, ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року у незміненій при перегляді апеляційним судом частині та постанову Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року залишити без змін.
Поновити виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 грудня 2024 року у незміненій частині та постанови Львівського апеляційного суду від 16 квітня 2025 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун