ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 грудня 2025 року
м. Київ
Справа № 752/3735/22
Провадження № 61-485св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року в складі судді Чередніченко Н. П. та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року в складі колегії суддів Музичко С. Г., Болотова Є. В., Сушко Л. П.
в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Адвокатське об`єднання «Курс-8», про стягнення коштів та
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви
У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому зазначила, що 11 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та Адвокатським об`єднанням (далі - АО) «Курс-8» укладено договір про надання адвокатських послуг № 365/1, додаток № 1 до цього договору. 
19 лютого 2019 року ОСОБА_2 подав до АО «Курс-8» заяву про розірвання вказаного договору за власною ініціативою. У зв`язку із невиконанням відповідачем умов договору з оплати наданих адвокатських послуг у відповідача перед АО «КУРС-8» виникла заборгованість. 
17 лютого 2020 року АО «Курс-8» за договором № 1702/1-20 відступило позивачці право вимоги за зобов`язаннями відповідача з оплати наданих послуг відповідно до умов договору про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1 та додатку № 1 до цього договору, а саме несплаченого гонорару в розмірі 28 000,00 грн з правом нарахування всіх штрафних санкцій, передбачених договором та/або законом. 
Позивачка на адресу відповідача направила повідомлення про відступлення права вимоги та досудову вимогу про сплату коштів. Однак відповідач грошові кошти не сплатив.
Просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 850 754,24 грн, з якої: 28 000,00 грн - сума основного боргу, 817 600,00 грн - пеня, 5 154,24 грн - втрати від інфляції.
Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
07 червня 2022 року рішенням Голосіївського районного суду м. Києва в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції керувався тим, що позивачка не довела фактів укладення між ОСОБА_2 та АО «Курс-8» договору про надання адвокатських послуг № 365/1 від 11 лютого 2019 року та додатку № 1, неналежного виконання відповідачем умов договору, подання відповідачем заяви про розірвання договору за власною ініціативою.
07 вересня 2023 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Апеляційний суд керувався тим, що відсутні підстави для визнання підставою для розірвання договору порушення ОСОБА_2 умов договору про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1. Позов пред`явлено не до всіх належних відповідачів, а саме до участі в справі не залучено ОСОБА_3 , що є підставою для відмови в позові. 
15 травня 2024 року постановою Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 07 вересня 2023 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що позивачка зазначила, що вказівка в договорі на прізвище ОСОБА_3 є технічною помилкою. У зв`язку із цим апеляційному суду слід було перевірити, чи є ОСОБА_3 учасником спірних правовідносин, адже вимога суду залучити до участі у справі особу, яка не має жодного відношення до справи, порушує принцип розумності і справедливості правосуддя. Отже, апеляційним судом спір по суті не вирішено.
27 листопада 2024 року постановою Київського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року залишено без змін.
Судове рішення мотивовано тим, що позивачка не довела обставини неналежного виконання договору відповідачем. ОСОБА_1 не були передані документи, які засвідчують права (право грошової вимоги), що їй передаються, тобто, сторонами договору відступлення права вимоги від 17 лютого 2020 року № 1702/1-20 не дотримано вимог частини першої статті 517 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. Крім того, матеріали справи не містять доказів, що відповідачем прийнята робота АО «Курс-8», зокрема, зазначена в акті здачі-прийняття робіт.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
10 січня 2025 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 149/1499/18, від 02 листопада 2021 року в справі № 917/1338/18, постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 396/269/18, від 12 травня 2022 року в справі № 756/15123/18, від 10 квітня 2019 року в справі № 390/34/17, від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17, від 08 вересня 2021 року в справі № 727/898/19, від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18, щодо врахування принципу свободи договору, добросовісності та заборони суперечливої поведінки.
У справі, що переглядається, відповідач погодив умови договору, підписавши договір про надання правової допомоги, та погодився сплатити 8 % від запозиченої своєму боржнику суми, а тому мав виконати умови договору, а одностороння відмова від виконання договору не дозволяється.
У матеріалах справи знаходиться ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 21 березня 2022 року про задоволення клопотання позивачки та витребування доказів у справі від третьої особи АО «Курс-8», яка була направлена на адресу останнього під час активних воєнних дій в Київській області, коли всі підприємства не працювали, тому лист повернувся назад. Зазначеної ухвали немає в реєстрі судових рішень, сторони про неї не могли знати, а тому третьою особою подано письмові пояснення в справі відразу після ознайомлення на сайті «Судова влада України» із наявністю судової справи, однак не могли виконати ухвалу суду, якої не було в реєстрі судових рішень.
Апеляційний суд під час розгляду справи долучив докази виконання робіт за договором про надання правової допомоги, однак під час розгляду справи їх належним чином не дослідив.
Також заявниця посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 907 ЦК України під час відмови від пролонгації договору про надання послуг, тобто застосування поняття «відмова від пролонгації договору» як «розірвання договору».
Доводи інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу та заяві представник ОСОБА_2 - адвокат Криворучко Л. С. просить поновити строк на подання відзиву на касаційну скаргу з тих підстав, що її реєстраційний номер облікової картки платника податків внесено до додаткових відомостей про учасників справи 12 лютого 2025 року, а можливість ознайомитися з матеріалами справи в електронній формі вона отримала тільки з 05 березня 2025 року - після їх відсканування та приєднання до електронної судової справи судом першої інстанції. 
У запереченнях проти прийняття відзиву ОСОБА_1 зазначає, що вказані адвокатом причини пропуску строку подання відзиву не є поважними, оскільки адвокат Криворучко Л. С. почала представництво інтересів відповідача з 27 листопада 2024 року і з цього часу не була позбавлена можливості ознайомитися з матеріалами справи.
Оскільки матеріали справи не містять доказів початку представництва інтересів відповідача адвокатом Криворучко Л. С. з 27 листопада 2024 року та, враховуючи вимоги статті 59 Конституції України, статті 15 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України про право на професійну правничу допомогу, Верховний Суд вважає зазначені причини пропуску строку подання відзиву на касаційну скаргу поважними і приймає відзив до розгляду.
У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Криворучко Л. С. зазначає, що надані 26 листопада 2024 року АО «Курс-8» копії доказів виконаних робіт оформлені неналежним чином, вони не містять підтвердження дати складення та підписів. Крім того, відповідно до копій накладних, прикріплених до наданих доказів, документи направлялися після 19 лютого 2019 року, тобто після повідомлення відповідача про відмову від подальшого надання послуг за договором про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року №°365/1. 
Доводи про те, що відповідач прийняв роботу, виконану АО «Курс-8», зводяться до припущень позивачки, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
11 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та АО «Курс-8» укладено договір про надання адвокатських послуг № 365/1, згідно з яким останнє взяло на себе зобов`язання надавати необхідні адвокатські послуги щодо відновлення порушених прав та інтересів шляхом надання правової допомоги в стягненні (поверненні) грошових коштів у розмірі 350 000,00 грн за договором позики від 01 листопада 2018 року, 30 000,00 доларів США за інвестиційним договором з Товариством з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Енерджі-Ван», а також 3 % річних від простроченої суми.
У пункті 3.5 цього договору вказано, що за надання адвокатських послуг замовник зобов`язується виплатити АО «Курс-8» у касу чи на розрахунковий рахунок гонорар у розмірі, визначеному цим договором, згідно з визначеними тарифами або виставленими рахунками, або складеними актами виконаних робіт. Гонорар за надання адвокатських послуг складається з двох частин. Перша частина гонорару (попередня оплата) зазначена в додатку № 1 до договору про надання адвокатських послуг та може бути сплачена з відстрочкою платежу відповідно до пункту 3.3 цього договору. Друга частина гонорару, яка складає 8 % від повернутої, стягнутої суми коштів, набутої вигоди в грошовій або матеріальній формі незалежно від способу, підстав та причин їх набуття за час дії цього договору згідно з предметом договору, зазначено в пункту 1 договору, і має бути оплачена протягом двох днів з моменту такого набуття. Також друга частина гонорару має бути сплачена протягом двох днів з дня настання випадків, передбачених пунктами 7.4 та 7.5 цього договору.
У пункті 7.4 договору міститься умова, згідно з якої цей договір може бути розірваний у разі настання хоча б однієї з умов: невиконання умов щодо оплати наданих послуг, як це передбачено в пунктах 3.3, 5.1-5.5, 6.2, 7.5 цього договору, залучення іншого представника адвоката без письмового погодження з АО, подання клієнтом заяв, скарг, клопотань, запитів, участь у процесуальних діях без письмового погодження з АО, неоплати судового збору, неусунення недоліків за ухвалою суду у вигляді сплати судового збору, та відшкодування інших витрат. 
Згідно з пунктом 7.5 договору сторони узгодили, що АО у випадку вчинення замовником дій, передбачених пунктом 7.4, не може гарантувати правильність дій замовника чи його іншого представника, не може гарантувати, що такі не зашкодять замовникові, тому в цьому випаду договір може бути розірваний за ініціативи замовника з дати отримання виконавцем заяви про розірвання договору із настанням правових наслідків, згідно з умовами договору та додатку № 1 до цього договору та Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI). 
У додатку № 1 до договору зазначено умову щодо сплати пені в розмірі 8 % від суми другої частини гонорару за кожен день у разі прострочення сплати другої частини гонорару протягом двох діб після фактичного отримання коштів, майна, іншої вигоди, тощо, а також у випадку настання умов розірвання договору.
Відповідно до заяви від імені ОСОБА_2 від 19 лютого 2019 року він повідомив про відмову від подальшого надання послуг за договором про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1 та припинення його за власною ініціативою замовника. У пункті 7.2 договору адвокатських послуг передбачена можливість припинення договору за ініціативою замовника. Цим листом відкликаються (анулюються) всі повноваження, надані замовником виконавцю за договором про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1.
17 лютого 2020 року між АО «Курс-8» (кредитором) та ОСОБА_1 (новим кредитором) укладено договір відступлення права вимоги № 1702/1-20, відповідно до умов якого кредитор передає, а новий кредитор приймає 100 % права вимоги на умовах, які існують на момент укладення цього договору, за зобов`язаннями ОСОБА_2 з виплати коштів, відповідно до умов договору про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1 та додатку № 1 до договору, що був укладений між ОСОБА_2 та АО «Курс-8», а саме: виплати відповідно до умов договору від 11 лютого 2019 року № 365/1 та додатку № 1 до договору: виплати коштів у розмірі 28 000,00 грн та 2 400,00 доларів США з правом нарахування всіх штрафних санкцій, передбачених договором та/або законом.
21 грудня 2021 року ОСОБА_1 направила ОСОБА_2 вимогу про сплату грошових коштів у добровільному порядку у зв`язку із неналежним виконанням умов договору про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1 та додатку № 1 до договору, право вимоги за яким було набуто ОСОБА_1 .
Позиція Верховного Суду
Касаційне провадження в справі відкрито з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
Згідно з пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзиву та виснував, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Криворучко Л. С. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачили відповідні юридичні норми (рішення від 21 жовтня 2010 року в справі «Жук проти України», заява № 45783/05).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно зі статтею 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Отже, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Положеннями частин п`ятої, шостої статті 279 ЦПК України, якими врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються під час касаційного розгляду, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
ЄСПЛ неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції».
Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема, і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема, тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення від 08 грудня 1983 року в справі «Аксен проти Німеччини», заява № 8273/78).
У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.
У певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Верховний Суд створив учасникам процесу в цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
З огляду на вказане, а також ураховуючи те, що сторони в справі вже надали аргументи на підтвердження своїх вимог або заперечень, остання розглядатиметься без повідомлення та виклику учасників справи.
Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю представника заявника в справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Підстав для розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін немає.
Оскільки суд касаційної інстанції не встановив необхідності надання пояснень сторонами в справі на стадії касаційного перегляду судових рішень, то підстави для розгляду справи в судовому засіданні за участю сторін судом касаційної інстанції відсутні, а тому в задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Криворучко Л. С. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції необхідно відмовити.
Щодо розгляду справи по суті
Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За вимогами статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон № 5076-VI.
Згідно зі статтею 1 Закону № 5076-VI договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 вересня 2020 року в справі № 910/4201/19, зокрема, зазначено, що за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, що регулюється Главою 63 ЦК України та загальними положенням про договір, передбаченими Главою 52 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
У разі, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором (стаття 903 ЦК України).
За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Виплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов`язку.
У статті 30 Закону № 5076-VI визначено, що формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
За вимогами частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
У постановах Верховного Суду від 29 березня 2023 року в справі № 759/20374/20, від 30 листопада 2023 року в справі № 382/1621/21 вказано, що тлумачення пункту першої частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права.
До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.
Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України).
У справі, що переглядається, встановлено, що позивачка не заперечувала, про що вказують і мотиви обґрунтування клопотань позивача до суду про витребування доказів, що у наданні (передачі) документів, які підтверджують наявність боргу відповідача, їй було відмовлено АО «Курс-8», оскільки вони містять персональні дані боржника (т. 1, а. с. 7, 8), що свідчить про те, що позивачці не були передані документи, які засвідчують права (право грошової вимоги), які їй передаються, відповідно до вимог частини першої статті 517 ЦК України.
На підтвердження факту надання АО «Курс-8» правничої допомоги відповідачу ОСОБА_1 надала суду апеляційної інстанції копію акта здачі-прийняття робіт від 13 лютого 2019 року № ОУ-0000004, складеного АО «Курс-8», проте цей акт не підписаний відповідачем (т. 2, а. с. 180 зворот).
АО «Курс-8» надало суду копію звіту про виконану роботу згідно з договором про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1; заяву про вчинення кримінального правопорушення (у три інстанції): один примірник з додатками на 9 арк., два примірники (без додатків) - на 4 арк. та конверти для відправлення; досудову вимогу за договором позики (з описом вкладення у цінний лист) на 1 арк. та конверт для відправлення; вимогу ТОВ «Енерджи Ван» про виплату процентів та передачу об`єкта інвестування (з описом вкладення у цінний лист) на 1 арк. та конверт для відправлення; вимогу до ТОВ «Енерджи Ван» про розірвання інвестиційного договору (з описом вкладення у цінний лист) на 1 арк. та конверт для відправлення; роздруковану інформацію з реєстру виконавчих проваджень на 1 арк.; роздруковану інформацію із сайту Судової влади України на 3 арк.; роздруковану інформацію з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань на 5 арк.; рахунок-фактуру від 11 лютого 2019 року № СФ-22; акт здачі-прийняття робіт (надання послуг)     № ОУ-0000004 (два примірники) на 2 арк.; акт звірки взаємних розрахунків (два примірники) на 2 арк.
Досліджуючи клопотання АО «КУРС-8» від 26 листопада 2024 року про надання копій доказів виконаних робіт, апеляційний суд виснував, що надані докази оформлені неналежним чином: не містять підтвердження дати складання та підписів. 
Крім того, відповідно до копій накладних, прикріплених до наданих доказів, документи направлялися після 19 лютого 2019 року, тобто після повідомлення відповідача про відмову від подальшого надання послуг за договором про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1.
Отже, доводи позивачки про те, що відповідачем прийнята робота, виконана АО «КУРС-8», не підтверджені належними та допустимими доказами.
Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції порушив норми цивільного процесуального права в частині витребування зазначених доказів під час розгляду справи в суді першої інстанції, є обґрунтованими, проте апеляційний суд як суд факту виправив вказані помилки, дослідив надані АО «КУРС-8» докази та надав їм відповідну оцінку.
У пункті 1 договору про надання адвокатських послуг від 11 лютого 2019 року № 365/1 вказано, що він укладається для надання правової допомоги у стягненні (поверненні) грошових коштів у сумі 350 000,00 грн за договором позики та 30 000,00 доларів США за інвестиційним договором.
Обґрунтовуючи наявність підстав до стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за договором № 365/1, ОСОБА_1 зазначала, що друга частина гонорару складає 8 % від загальної суми згідно зукладеним договором (пункт 1), тобто 8 % від 350 000,00 грн, що становить суму 28 000,00 грн, яка у випадку настання умов розірвання цього договору з вини або за ініціативи замовника має бути сплачена замовником на користь АО «Курс-8» протягом двох днів після розірвання договору.
За змістом статей 632, 903 ЦК України ціна договору (плата за договором) - форма грошового визначення вартості наданих послуг. Виплата виконавцю послуги здійснюється за виконання ним договірного обов`язку.
Відповідно до статті 30 Закону № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту є гонорар (плата за договором), порядок обчислення якого (фіксований розмір чи погодинна оплата), підстави для зміни його розміру, порядок сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги.
Під час встановлення розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні характеристики. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Умови договору про надання правової допомоги, що був укладений між адвокатським об`єднанням та відповідачем, не визначають перелік послуг чи виконаної роботи, за виконання яких адвокатським об`єднанням відповідач має сплати гонорар у розмірі 8 % від 350 000,00 грн.
Підставою виплати вказаних коштів АО договір пов`язує з фактом розірвання договору з ініціативи відповідача, що є єдиною підставою, якою позивачка обґрунтовує свої вимоги в цій частині.
У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18  зроблено висновок щодо застосування пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України та вказано, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. Під час реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав: наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом); якщо зі змісту акта цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною); якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК України. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту.
Згідно статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що по своїй суті неустойка - це конструкція, яка є видом забезпечення виконання зобов`язання та правовим наслідком його порушення (мірою цивільно-правової відповідальності). У статті 549 та в § 2 глави 49 ЦК України регулювання неустойки відбувається тільки з позицій забезпечення виконання зобов`язання. Неустойка (штраф чи пеня) може бути передбачена для забезпечення виконання зобов`язання. При цьому навіть визначення неустойки дозволяє констатувати, що законодавець пов`язує її стягнення саме з порушенням зобов`язання. Це підтверджується застосуванням таких понять та словосполучень, як «забезпечення зобов`язання», «порушення зобов`язання». Тому недопустимим є встановлення неустойки (штрафу чи пені) за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору.
Укладеним між АО «Курс-8» та ОСОБА_2 договором фактично передбачено штраф за односторонню відмову від договору (розірвання договору з ініціативи відповідача); вказані положення договору суперечать сутності неустойки, оскільки її встановлення не допускається за правомірну відмову від виконання зобов`язання або односторонню відмову від договору. Тобто обов`язковість положень акта цивільного законодавства слідує з його змісту (див. постанову Верховного Суду від 11 листопада 2020 року в справі № 591/3176/17).
Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача пені, нарахованої на суму, що складається з 8 % від 350 000 грн, фактично є похідними від стягнення основної суми та пенею нарахованою на пеню (неустойку), а тому задоволенню не підлягають.
У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних в справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним в справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься в справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України в попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів у зв`язку з тим, що це знаходиться поза межами його повноважень (постанова Верховного Суду від 29 липня 2025 року в справі № 288/1595/13).
Посилання заявниці в касаційній скаргзі на те, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували висновків у перелічених нею постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, є безпідставним, з огляду на таке.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року в справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20) зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Обставини справ, на які посилається заявниця в касаційній скарзі: № 149/1499/18 (позов про стягнення коштів за договором позики); № 917/1338/18 (позов про визнання недійсними рішень загальних зборів, редакцій статуту підприємства та про визнання нікчемним договору купівлі-продажу); № 396/269/18 (позов про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення); № 756/15123/18 (позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним та застосування наслідків недійсності правочину); № 390/34/17 (позов про визнання договору оренди неправомірним та повернення земельної ділянки з незаконного володіння); № 355/385/17 (позов про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення страхового відшкодування та компенсації моральної шкоди); № 727/898/19 (позов про усунення перешкод в користуванні майном); № 559/1605/18 (позов про захист прав споживача),не є подібними обставинам справи, що переглядається.
Верховний Суд не вбачає підстав для формування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 907 ЦК України під час відмови від пролонгації договору про надання послуг, тобто застосування поняття «відмова від пролонгації договору» як «розірвання договору», оскільки практика застосування статті 907 ЦК України є сталою і не стосується правовідносин між учасниками справи.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, повно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в касаційній скарзі доводи фактично зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема, у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01, пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04, пункт 58), за якою принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що в рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належно зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torijav. Spain), пункт 29).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Криворучко Лариси Сергіївни про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції відмовити. 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | О. М. Ситнік     В. М. Ігнатенко      І. М. Фаловська