СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2026 року м. Харків Справа № 922/4332/25 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Тихий П.В., суддя Гребенюк Н.В. , суддя Жельне С.Ч.

за участю секретаря судового засідання Березки О.М.
та представників учасників справи:
прокурор – Ногіна О.М. (в залі суду)
відповідач-1 – не з`явився;
відповідач-2 – не з`явився;
відповідач-3 – Ковтун М.С. (в залі суду)

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Салтівської окружної прокуратури (вх.№2683Х/1-43) на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.12.2025 (суддя Хотенець П.В., повний текст ухвали складено 04.12.2025) у справі №922/4332/25
за позовом Керівника Салтівської окружної прокуратура міста Харкова, м. Харків 
до 1-ого відповідача Харківської міської ради, м. Харків , 
2-ого відповідача Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків , 
3-ого відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВ М", м. Харків 
про визнання недійсним договору, зобов`язання повернення майна 

ВСТАНОВИВ:

Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова подано заяви про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 26497963101 (нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, 3, 4а, 5, 6, 7, 11, загальною площею 38,2 кв.м у житловому будинку літ. "А-2" по просп. Героїв Харкова (колишня назва - Московський), 65 у м. Харкові із забороною Міністерству юстиції України, усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна будь-які реєстраційні дії з цим майном.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 04.12.2025 відмовлено у задоволенні заяв Салтівської окружної прокуратури міста Харкова про забезпечення позову.
Салтівська окружна прокуратура з ухвалою суду першої інстанції не погодилась, звернулась 15.12.2025 до Східного апеляційного господарського суду через підсистему “Електронний суд” з апеляційною скаргою, в якій просить суд:
1. Прийняти апеляційну скаргу до розгляду та відкрити провадження у справі №922/4332/25. 
2. Скасувати ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.12.2025 у справі № 922/4332/25 та ухвалити нове рішення, яким заяву про забезпечення позову задовольнити у повному обсязі.
3. Здійснити перерозподіл судових витрат. 
4. Судовий збір за подання апеляційної скарги стягнути з відповідачів за таким реквізитами: отримувач Харківська обласна прокуратура, код 02910108, банк отримувач: Державна казначейська служба України м. Київ, код банку 820172, рахунок IBAN: UA178201720343160001000007171, код класифікації видатків бюджету – 2800, призначення платежу: повернення судових витрат у справі № 922/4332/25. 
5. Справу розглянути за участі представника Харківської обласної прокуратури. 
6. Про дату, час та результати розгляду апеляційної скарги повідомити сторони та Харківську обласну прокуратуру (Харківська область, м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 4, 61001, тел./факс (0572) 732-60-15, e-mail: obl@khar.gp.gov.ua, має зареєстрований Електронний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС за кодом 02910108).
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам прокурора та зроблено передчасний висновок, що прокурором не надано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували наявність обставин, передбачених статтею 136 Господарського процесуального кодексу України, необхідних для забезпечення позову.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.12.2025 у справі №922/4332/25 визначено колегію суддів Східного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Тихий П.В., суддя Гребенюк Н.В., суддя Плахов О.В.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 17.12.2025 у справі №922/4332/25 зокрема відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Керівника Салтівської окружної прокуратури міста Харкова на ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.12.2025 у справі № 922/4332/25. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4332/25. Встановлено строк відповідачам для подання відзиву на апеляційну скаргу протягом 15 днів (з урахуванням вимог ст. 263 ГПК України) з дня вручення даної ухвали. Призначено справу до розгляду на "14" січня 2026 р. о 11:00 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. Повідомлено, що неявка представників учасників справи належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, а також відсутність відповідного клопотання, не перешкоджає розгляду справи.
25.12.2025 до Східного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справі №922/4332/25.
ТОВ "ХАРКІВ М" подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін (вх..№15011 від 30.12.2025).
Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026, у зв`язку з відпусткою судді Плахова О.В., визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Тихий П.В. (суддя-доповідач), суддя Жельне С.Ч., суддя Гребенюк Н.В.
Перший та другий відповідачі не скористалися своїм правом згідно ч.1 ст.263 ГПК України та не надали суду відзивів на апеляційну скаргу, що згідно ч.3 ст. 263 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваної ухвали суду першої інстанції. 
В судове засідання 14.01.2026 з`явився прокурор, який підтримує апеляційну скаргу та просить її задовольнити. Присутній також в судовому засіданні представник відповідача-3 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити оскаржувану ухвалу в силі.
Інші учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази, однак, наданим їм процесуальним правом не скористалися та в судове засідання не з`явилися, своїх повноважних представників не направили, про причини своєї неявки суд не повідомили.
Враховуючи положення ч.12 ст.270 ГПК України, відповідно до яких неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Згідно із ст.269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши в судовому засіданні прокурора, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що Керівник Салтівської окружної прокуратури міста Харкова, м. Харків звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідачів - 1. Харківської міської ради, м. Харків, 2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, м. Харків, 3. Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВ М", м. Харків, в якій просить суд визнати поважною причину пропуску строку на звернення до суду та поновити його; визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 22 березня 2013 року № 4969-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВ М" (код ЄДРПОУ 24127283), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. і зареєстрований в реєстрі за № 544 та зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВ М" (код ЄДРПОУ 24127283) повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради (код ЄДРПОУ 04059243) об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 26497963101 (нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, 3, 4а, 5, 6, 7, 11, загальною площею 38,2 кв.м у житловому будинку літ. "А-2" по просп. Героїв Харкова (колишня назва – Московський), 65 у м. Харкові), а Харківську міську раду - прийняти у власність зазначені приміщення. 
В обґрунтування позову прокурор вказує, що у даному випадку Харківська міська рада незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, отже, відповідне рішення міської ради є незаконним, а договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та має бути визнаний недійсним. Судові витрати позивач просить суд покласти на відповідачів.
Разом з позовною заявою, Салтівською окружною прокуратурою міста Харкова подано заяви (вхідний № 4332 та № 28310 від 04 грудня 2025 року) про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 26497963101 (нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, 3, 4а, 5, 6, 7, 11, загальною площею 38,2 кв.м у житловому будинку літ. "А-2" по просп. Героїв Харкова (колишня назва - Московський), 65 у м. Харкові із забороною Міністерству юстиції України, усім його структурним підрозділам та відділам, а також будь-яким суб`єктам державної реєстрації прав, а саме: виконавчим органам сільських, селищних та міських рад, Київській та Севастопольській міським, районним, районним у містах Києві та Севастополі державним адміністраціям, державним реєстраторам, нотаріусам тощо вчиняти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна будь-які реєстраційні дії з цим майном.
В обґрунтування поданої заяви прокурор вказує на те, що фактичний власник спірного нерухомого майна третій відповідач (Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВ М") може розпорядитися своєю власністю на власний розсуд в будь-який час. Подальше ймовірне відчуження майна на користь інших осіб, передача нерухомого майна в оренду, зміна його призначення (з нежитлового на житлове тощо), поділ, виділ чи об`єднання ускладнить виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Вчинення будь-яких дій з нерухомим майном до закінчення судового розгляду, у разі задоволення позову, призведе до необхідності зміни позовних вимог або вирішення спорів з іншими позовними вимогами та з іншими особами, яким це майно може бути передане в оренду або іншим чином відчужено. Крім цього, Товариство з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВ М", знаючи про наявність судового спору, з метою утруднення у майбутньому виконання судового рішення свідомо може здійснювати дії щодо розпорядження спірним майном та як власник може ініціювати питання щодо зміни призначення та виду його функціонального використання, що у подальшому призведе до необхідності скасування відповідних рішень, шляхом звернення до суду з іншими позовними заявами. 
На думку прокурора, з метою запобігання зміни права власності на спірне нерухоме майно у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, його можливого відчуження, передачі в оренду тощо, що може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, відповідно до статей 136, 137 Господарського процесуального кодексу України, вбачаються підстави для вжиття заходів забезпечення позову.
При цьому прокурор зауважує, що заборона вчиняти буд-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна є тимчасовою та не має наслідком будь-якого перешкоджання господарській діяльності товариства та/або її блокування, не порушує права інших осіб, в тому числі тих, які не є учасниками судового процесу тощо.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, місцевий суд послався на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів, за захистом яких прокурор звернувся до суду, дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої керівником Салтівської окружної прокуратури міста Харкова заяви про забезпечення позову.
Предметом апеляційного оскарження є ухвала місцевого господарського суду про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Згідно з частинами першою, другою статті 136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Відповідно до частини першої статті 137 ГПК України позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку; 6) зупиненням продажу майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно, або про виключення його з опису і про зняття з нього арешту; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів, що містять об`єкти інтелектуальної власності; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (частина третя статті 137 ГПК України).
Згідно з частиною одинадцятою статті 137 ГПК України не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.
Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.05.2023 року у справі №906/1162/22, від 29.06.2023 року у справі №925/1316/22, від 18.05.2023 року у справі №910/14989/22, від 24.06.2022 року у справі №904/8506/21.
Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, що з рештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейський суд у рішенні від 19.03.1997 у справі “Горнсбі проти Греції” зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не можуть вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.
Таким чином, забезпечення позову за правовою природою є засобом запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, метою якого є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову. А тому господарський суд повинен враховувати ризики неможливості виконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.
Відтак, інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.
Отже, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог до доказування, передбачених статтею 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Слід зазначити, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з заявою про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
При цьому, якщо позивач звертається до суду з немайновою позовною вимогою, судове рішення у разі задоволення якої не вимагатиме примусового виконання, то в даному випадку не має взагалі застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 13, 15, 74 ГПК України (змагальність сторін та пропорційність у господарському судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), господарський суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову з урахуванням, зокрема, того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову права цього учасника (відповідача), а відповідно, чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у випадку, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі №904/5876/19, від 10.11.2020 року у справі №910/1200/20).
З наведеного слідує, що не існує універсального алгоритму застосування заходів забезпечення позову за заявами у справах, де предметом розгляду є немайнові вимоги, оскільки їх вжиття (або відмова у такому) знаходиться у логічно-послідовній залежності від предмета та підстав позову, правового обґрунтування вимог кожного конкретного господарського спору, видам забезпечення, доводам і аргументам сторін. Аналогічних висновків Верховний Суд дійшов у постанові від 11.01.2024 року у справі №916/3599/23. 
Визначення таких понять, як арешт майна та заборона на відчуження майна, містяться у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 року у справі №643/12369/19. Так, арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна, а заборона на відчуження майна - перешкода у вільному розпорядженні майном. Арешт майна та заборона відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, які за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном.
У постановах Верховного Суду від 20.09.2022 року у справі №916/307/22, від 03.03.2023 року у справі №907/269/22, від 04.04.2023 року у справі №907/268/22, від 04.04.2023 року у справі №915/577/22 міститься висновок, що за змістом пункту 1 частини 1 статті 137 Господарського процесуального кодексу України, під час розгляду заяви про застосування такого заходу забезпечення позову як накладення арешту на майно або кошти суд має виходити із того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися коштами або майном, тому може застосуватися у справі, в якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, коштів або про стягнення коштів. Сума арештованих коштів обмежується розміром позову та можливими судовими витратами, а арешт має стосуватися майна, належного до предмета спору.
Колегія суддів зауважує, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже таке питання є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті позову (такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі №914/970/18 та від 10.11.2020 року у справі №910/1200/20).
Як вбачається з матеріалів справи, предметом позову в цій справі є визнання договору недійсним та зобов`язання повернути Харківській міській територіальній громаді в особі Харківської міської ради об`єкт нерухомого майна, а Харківську міську раду - прийняти у власність зазначені приміщення.
Отже, прокурор мав довести на підставі належних, допустимих та достовірних доказів у розумінні статті 73 Господарського процесуального кодексу України, наявність зв`язку між конкретним заходом щодо забезпечення позову і змістом позовних вимог та обґрунтувати, яким чином заходи забезпечення позову забезпечать реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь.
При цьому, заявником не надано доказів на підтвердження обставин вчинення Товариством з обмеженою відповідальністю "ХАРКІВ М" дій, направлених на відчуження нежитлових приміщень або передачу їх в користування іншим особам, або ж доказів на підтвердження підготовки до вчинення вказаних дій. В матеріалах справи також відсутні докази, які б підтверджували звернення інших осіб до відповідача із проханням надати в користування нежитлові приміщення, а сама по собі можливість розпоряджатися відповідачем як власником своїм майном жодним чином не свідчить про те, що ним будуть вжиті відповідні заходи.
Наявність у відповідача такої можливості самої по собі, а також припущення заявника (позивача) про намір відповідача вчинити певні дії з огляду на наявність спору між сторонами, проте без надання будь-яких доказів реальності відповідних намірів в обґрунтування такого припущення, не може слугувати достатньою підставою для вжиття заявлених заходів забезпечення позову. Водночас забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо дій відповідача у майбутньому.
Колегія суддів наголошує, що у рішенні по справі “East/West Alliance Limited” проти України”, яке набрало статусу остаточного 02.06.2014 року Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити “справедливий баланс” між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдається досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.
Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно “суспільний” “публічний” інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Якщо хоча б одного із цих критеріїв не додержано, Європейський суд з прав людини констатує у такому випадку порушення статті 1 Першого протоколу.
Законність означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон не передбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення “суспільного”, “публічного” інтересу, при визначенні якого Європейський суд з прав людини надає державам право користуватися “значною свободою (полем) розсуду”. Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип “пропорційності” передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. “Справедлива рівновага” передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачає для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе “індивідуальний і надмірний тягар”.
Проте, за вище викладених обставин при зверненні із заявою про забезпечення позову, колегія суддів не може визнати достатньо обґрунтованою прокурором вимогу про накладення арешту на майно, оскільки такі дії суду можуть мати ознаки непропорційного втручання у право власності. Самі лише посилання прокурора на те, що відповідач має можливість розпоряджатися майном (нежитловими приміщеннями), а також припущення щодо відчуження такого майна, не є достатньою підставою для забезпечення позову у визначений прокурором спосіб.
Крім того, колегія суддів зазначає, що з огляду на конкретні обставини справи прокурор у своїй заяві про вжиття заходів забезпечення позову просив накласти арешт на спірне нерухоме майно, що наразі перебуває у володінні одного з відповідачів, фактично в інтересах іншого відповідача, на користь якого в разі задоволення позову таке майно буде витребувано, що не може вважатись обґрунтованим і таким, що вчинюється з урахуванням балансу інтересів сторін. 
Окрім викладеного, колегія суддів зазначає, що прокурором не було наведено фактичних обставин, які б свідчили про реальну ймовірність ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту порушених прав, за захистом яких він звернувся до суду, у разі задоволення позову та обставин, які б підтверджували, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову ускладнить чи унеможливить ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів.
Колегія суддів також приймає до уваги пояснення відповідача-3 про те, спірний об`єкт нерухомого майна з реєстраційним номером 26497963101 (нежитлові приміщення 1-го поверху № 2, 3, 4а, 5, 6, 7, 11, загальною площею 38,2 кв.м у житловому будинку літ. "А-2" по просп. Героїв Харкова (колишня назва - Московський), 65 у м. Харкові є частиною єдиного майнового комплексу, що належить на праві приватної власності відповідачеві ТОВ «Харків М» за адресою просп. Героїв Харкова (колишня назва - Московський), 65 у м. Харкові.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява прокурора про вжиття заходів забезпечення позову не лише не підтверджена жодними доказами, але й не містить достатнього обґрунтування існування ризиків невиконання чи утруднення виконання майбутнього судового рішення у справі. 
Враховуючи вищевикладене, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції про те, що викладені прокурором обставини не є достатньою підставою для вжиття заходів забезпечення позову.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки суд першої інстанції дослідив належним чином обставини справи і докази на їх підтвердження.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.12.2025 у справі №922/4332/25 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч.1 ст.275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Східний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Салтівської окружної прокуратури міста Харкова залишити без задоволення.
Ухвалу Господарського суду Харківської області від 04.12.2025 у справі №922/4332/25 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку, передбаченому статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 19.01.2026.

Головуючий суддя П.В. Тихий

Суддя Н.В. Гребенюк 

Суддя С.Ч. Жельне