Вирок
Іменем України
Справа № 712/11434/24
Номер провадження 1-кп/712/285/26 
СОСНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ЧЕРКАСИ
16 січня 2026      м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючий суддя       ОСОБА_1 
секретар        ОСОБА_2 
прокурора     ОСОБА_3 
захисника ОСОБА_4 
обвинуваченого ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Черкаси кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Черкаси, громадянин України, українець, з середньою освітою, не одружений, на утриманні має одну малолітню дитину, учасником бойових дій, інвалідом, депутатом, ліквідатором наслідків ЧАЕС не є, працює КНП «ЧОЛ ЧОР» на посаді маляра 2 розряду, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, - 

ВСТАНОВИВ:

26.01.2024 військовозобов`язаному ОСОБА_5 , маючому військовий квиток серії НОМЕР_1 , який, відповідно до довідки військово-лікарської комісії № П-86/5 від 01.05.2023, визнаний придатним до військової служби, та не має підстав для відстрочки, будучи належним чином у встановленому законом порядку повідомленим працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов, а також про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період, що запроваджений Указом Президента України від 24.02.2022 за №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та затверджений Верховною Радою України та який в подальшому продовжений Указом Президента України №734/2023 від 06.11.2023 на 90 діб, ознайомленим із вимогами ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ, працівниками ІНФОРМАЦІЯ_3 , повідомлено про необхідність явитись 26.01.2024 о 09 годині 00 хвилин до призивної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_4 , розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , для відправки на мобілізацію і подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України у складі військової частини № НОМЕР_2 . Однак, ОСОБА_5 , без поважних причин, діючи умисно, з метою ухилення від призову за мобілізацією, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, 26.01.2024 відмовився від виїзду до пункту прийому особового складу команди НОМЕР_2 та подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, та таким чином ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ст. 366 КК України не визнав повністю. Пояснив, що він 26.01.2024 з`явився до призивної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_4 , але відмовився від виїзду до пункту прийому особового складу команди НОМЕР_2 та подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України, оскільки неодноразово повідомляв про свої релігійна переконання. Вказав, що більше 21 року він є  свідком Єгови, у зв`язку з чим для нього не прийнятно носити військовий одяг, зброю, отримувати військову заробітню плату, накази військових командирів. Зауважив, що він не переховувався, не змінював домашню адресу. З липня 2025 працює у Черкаський обласній лікарні. Проходив альтернативну службу з 2003 по 2005 в операційній залі медичною сестрою.          Вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України, повністю доведена зібраними в ході досудового слідства доказами, що були предметом аналізу під час судового розгляду.            Зокрема, показаннями допитаних в судовому засіданні свідків, а саме:
-свідок ОСОБА_6 суду показав, що працює оператором мобілізаційного відділення в ІНФОРМАЦІЯ_5 . В його обов`язки входить роботи з громадянам, які підлягають військовому призову. Він ознайомлює громадян з висновком ВЛК, ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». ОСОБА_5 26 січня 2024 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_6 , але відмовився від виїзду до пункту прийому особового складу команди НОМЕР_2 пункту особового складу у зв`язку зі своїми релігійними переконаннями. ОСОБА_5 писав заяву просив замінити військову службу на альтернативну. Була викликана патрульна поліція, вони приїхали зафіксували факт відмови, і передані матеріали для порушення кримінальної справи. Йому не відомо про складання присяги ОСОБА_5 і про альтернативну службу;
-свідок ОСОБА_7 суду показав, що працює інспектором патрульної поліції Черкаської області з 2020року. Коли з ТЦК приходить повідомлення про відмову від проходження служби, вони фіксують сам процес, коли працівники ТЦК роз`яснюють права особі, що відмовляється від відбуття до навчального центру. ОСОБА_5 він пам`ятає, як особу, що відмовилась від відбуття до навчального центру, він приїздив на виклик, наче відмова була пов`язана з релігійними переконаннями. Членом якої релігійної організації є обвинувачений він не знає. Працівники ТЦК складали протокол;
-свідок ОСОБА_8 суду показав, що працює інспектором патрульної поліції Черкаської області з 2023року. Його неодноразово викликали до ТЦК на відмову особи від відбуття до навчального центру. ОСОБА_5 він не пам`ятає. На виклики кожен раз їх ставлять з різними співробітниками. На всі виклики процедура однаково, яка повністю фіксується. У кожного співробітника є своя камера, але всі одночасно можуть не працювати, тому, що сідає батарея. Відео зберігається на бодікамері, його можна вилучити, можна скачати;
-свідок ОСОБА_9 суду показав, що знає ОСОБА_5 , як добропорядну, відповідальну людину. Вони познайомились десь у 2018році, у місці де збираються свідки Єгови. 17 березня 2024 його призначено священнослужителем. 
Незважаючи на не визнання вини обвинуваченим  за ст. 336 КК України, його вина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення повністю підтверджується також і письмовими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, а саме: 
- рапортом заступника начальника ТЦК та СП від 26.01.2024, згідно якого 26.01.2024 року здійснювався контроль за прибуттям військовозобов`язаних, призначених в команду НОМЕР_2 , для їх призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та відправки у військову частину НОМЕР_2 , згідно поіменних списків. Під час здійснення контролю військовозобов`язаний, солдат ОСОБА_5 з`явився 26.01.2024 року на відправку у військову частину НОМЕР_2 по повістці, яка була йому вручена під особистий підпис о 10:00 год. 22.01.2024 року, але відмовився від виїзду до пункту прийому особового складу команди НОМЕР_2 . Громадянин ОСОБА_5 , був попереджений про кримінальну відповідальність за ухилення від призову на військову службу під час мобілізації на особливий період та ознайомлений із санкцією статті 336 Кримінального кодексу України, яка передбачає позбавлення волі на строк від трьох до п`яти років. Але незважаючи на попередження про кримінальну відповідальність, громадянин ОСОБА_5 ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, відмовившись від виїзду до пункту прийому особового складу команди НОМЕР_2 . Зазначений факт засвідчується свідками: старший офіцер мобілізаційного відділення капітан ОСОБА_10 , офіцер мобілізаційного відділення молодший лейтенант ОСОБА_11 , діловод відділення офіцерів запасу і кадрів старший солдат ОСОБА_6 , сержант поліції ОСОБА_7 , капрал поліції ОСОБА_8 , а також зафіксовано нагрудною камерою представниками поліції №468977 ( т.1 а.м.к.п.3);
- довідкою Центру свідків Єгови від 25.04.2024 № 1614, згідно якого ОСОБА_5 є свідком Єгови (т.1 а.м.к.п.4);
- довідкою № 3164 від 08.05.2024 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно якої ОСОБА_5 визнаний придатним (т.1 а.м.к.п. 17);
- розпискою, згідно якої 22.01.2024 ОСОБА_5 особисто отримав повістку про необхідність явитись 26.01.2024 о 09 годині 00 хвилин до призивної дільниці ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.м.к.п 22);
- довідкою № П-86/5 від 01.05.2023 ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_6 , згідно якої ОСОБА_5 визнаний придатним (т.1 а.м.к.п. 23);
-військовим квитком  ОСОБА_5 (т.1 а.м.к.п. 45);
- листом Центру свідків Єгови від 23.09.2024 № 15924 згідно якого  ОСОБА_5  є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні (т.1 а.м.к.п. 28);
- довідкою КНП « ЧОЛ ЧОР» від 11.09.2025, згідно якої ОСОБА_5 працює в КНП « ЧОЛ ЧОР» на посаді маляра 2 розряду та заброньований 28.07.2025 
Розгляд провадження провадився відносно обвинуваченого в межах пред`явленого йому обвинувачення.
При встановлених обставинах, оцінюючи зібрані докази, суд вважає, що винуватість обвинуваченого у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення в судовому засіданні доведена повністю і зібраних доказів достатньо для визнання його винним.
Невизнання вини обвинуваченим  ОСОБА_5 в скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України суд оцінює критично та вважає їх такими, що спрямовані на уникнення відповідальності, виходячи з наступного. 
Сторона захисту не заперечує наведені факти, однак стверджує, що відмова ОСОБА_5 від відбуття до навчального центру була пов`язане із його належністю до Релігійного об`єднання Свідків Єгови, віровчення яких не дозволяє йому виконувати будь-яку військову службу.   Свою позицію захист обґрунтовує посиланням на довідку від 20.03.2025 № 5212, згідно з якою ОСОБА_5 є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні, а також той факт, що останнім отримано бронювання у зв`язку із працевлаштуванням на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка передбачає отримання відстрочки від призову на службу для військовозобов`язаних, які працюють на підприємствах, що забезпечують оборону та функціонування держави. Порядок бронювання визначається Кабінетом Міністрів України, а саме — Постановою № 76, яка надає право на бронювання для певних категорій працівників і встановлює, хто може забронювати
Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України передбачають, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.       Відповідно до статей 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України є найважливішими функціями держави та справою всього Українського народу, а захист України, її незалежності та територіальної цілісності України, відповідно до ст. 65 Конституції України є обов’язком громадян України.
Суд вже неодноразово зазначав, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період це два самостійні види військової служби і Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження саме строкової військової служби, тобто заміна військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період на альтернативну (невійськову) службу, цим Законом не встановлена.
Тобто Україна запровадила альтернативи військовій службі у мирний час і громадяни України можуть безперешкодно ними скористатися. Проте у воєнний час, під час мобілізації і оборонної війни обов`язок захисту України, яка зазнала агресивного нападу з боку Російської Федерації, покладається на всіх громадян України незалежно від їхнього віросповідання.   Україна як держава веде облік осіб, які є військовозобов`язаними, і здійснює стратегічне планування оборонних операцій з урахуванням інформації про кількість осіб, які перебувають на такому обліку та можуть у разі загрози державності під час війни бути залучені до оборони держави.              Суд вважає, що призов за мобілізацією може зумовлювати виконання військового обов`язку не лише в бойовій обстановці, але може бути пов`язаний з іншими видами несення цієї служби (як от будівництво укріплень, вивезення поранених, ремонт техніки тощо).    Суд не погоджується із позицією сторони захисту про те, що має місце порушення ст. 35 Конституції України та ст. 9 Європейської конвенції з прав людини. Підстав стверджувати про те, що Україна порушила свої позитивні зобов`язання перед громадянином, який взагалі не з`явився для проходження військової служби немає, оскільки вони відсутні через дії саме цього громадянина (нез`явлення за повісткою).           Суд не вважає, що під час ведення війни, коли йдеться про реальну можливість фізичної загибелі сотень цивільних людей і про реальне захоплення держави, навряд чи залучення будь-якого військовозобов`язаного, в тому числі й особи, яка є Свідком Єгови та сповідує цю релігію, становить такі душевні страждання для людини, які можна порівняти з її смертю в цивільному плані.               У час, коли Україна здійснює самооборону, коли існування самої держави є під загрозою, кожен громадянин України повинен усвідомлювати необхідність пошуку балансу між потребами держави і інтересами самого громадянина. ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на необхідність врахування «особливої суспільної потреби» і «пропорційно переслідуваної законної мети» у випадках, пов`язаних із необхідністю виконання певного обов`язку і свободою віросповідання.  Суд вважає, що існування особливої суспільної потреби є очевидним, оскільки Україна веде оборонну війну, а не агресивну, Україна зазнала нападу з боку держави, яка є значно більшою за площею і кількістю населення, лінія активних бойових дій і лінія кордону, з боку якого може відбутися потенційний напад противника, вимірюється тисячами кілометрів.   З іншого боку держава в особі її органів приймає і фіксує інформацію про віросповідування громадян, які перебувають на військовому обліку, і як свідчать навіть обставини цієї справи, враховує факт належності до певної релігії, визначаючи вид діяльності, військову спеціальність, до якої планують залучити мобілізованого.       Суд вважає, що завданням мобілізації військовозобов`язаних є реалізація тих завдань, в тому числі, які не пов`язані із використанням та носінням зброї, які планує і координує керівництво Збройних сил України.         Суд наголошує, що ситуація мобілізації для боротьби проти зовнішнього агресора є такою особливою загрозою, яка дає підстави для держави очікувати від військовозобов`язаних громадян України прийняття певних обмежень. Натомість за обставинами цієї справи засуджений з посиланням на своє віросповідання відмовляється виконувати свій обов`язок по захисту України під час воєнного стану навіть виконуючи діяльність, яка жодним чином не пов`язана із використанням і носінням зброї, наголошує на тому, що не може одягати військову форму, отримувати оплату праці як військовий.          Суд вважає, що держава зі свого боку виконала свої позитивні зобов`язання і пропорційність між виконанням обов`язку по захисту України та віросповіданням конкретного громадянина були враховані.           Суд не вдається до аналізу рішень ЄСПЛ в контексті відмови від військової служби через релігійні переконання, оскільки жодне з рішень цього Суду не стосувалося оцінки дій держави і громадянина в контексті такої масштабної війни, яка ведеться проти України з урахуванням ресурсів обох держав, характеру нападів, кількості обстрілів, кількості порушень норм міжнародного гуманітарного права та кількості вчинюваних державою-агресором воєнних злочинів, в тому числі проти жінок та дітей.         Суд звертає увагу і на той факт, що наступ на Україну носить широкомасштабний характер, адже у лютому 2022 року військове вторгнення було здійснено не лише з території Російської Федерації, а й з території Республіки Білорусь, а сам військовий супротив з боку України охопив понад 8 з 24 областей держави, які межують з названими державами. Протяжність військового нападу з півночі, сходу та півдня, а також з морського кордону Чорного моря сягнула більшої частини кордону всієї України, включаючи тимчасово окуповану територію Автономної Республіки Крим.           Відтак в Україні було оголошено загальну військову мобілізацію всіх військовозобов`язаних осіб, тобто йдеться не про військову службу за призовом, яка має місце в мирний час (як у справах ЄСПЛ), а про військову службу за мобілізацією для відсічі ворожої збройної агресії.             Саме військова служба за мобілізацією на цей момент є першочерговим заходом з метою забезпечення національних інтересів держави, оскільки є нагальною потребою в умовах неспровокованого військового нападу з боку РФ. Тобто мобілізація з боку держави України є єдинонеобхідним та невідкладним заходом для запобігання агресії іншої держави, а сама ж держава по суті вже тривалий період часу перебуває у стані «оборонної війни».    Під час мобілізації військовозобов`язаних можливість проходження альтернативної служби виключається, оскільки сама по собі мобілізація має на меті не просто несення військової служби, а захист Батьківщини від військового вторгнення іншої держави.     На переконання Суду, перебування держави у правовому режимі воєнного стану є вагомою причиною, щоб вести мову про необхідність виконання військового обов`язку усіма громадянами України, в тому числі й Свідками Єгови. Військовий напад на державу та, відповідно, самооборона проти такої агресії є тим винятковим випадком, який дозволяє державі впроваджувати певні пропорційні обмеження для можливості відмови від військової служби з релігійних мотивів, за яким не можна вести мову про порушення ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Адже і сама Україна є підписантом вказаної Конвенції, а відтак, якщо її існування поставлено під загрозу внаслідок військового нападу, то очевидним є те, що держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у тому числі мобілізації військовозобов`язаних).            Аргументи про те, що релігійні переконання не дозволяють одягати військову форму та здійснювати діяльність, яка не пов`язана із використанням та носінням зброї, суд не може оцінити як такі, які настільки обмежують можливість сповідувати певну віру, що виключають можливість виконання військовозобов`язаним громадянином України свого обов`язку по мобілізації під час воєнного стану.             Статтею 9 ЄСПЛ передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.             Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку , здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Отже, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмеженим за таких умов, як: законність; легітимна мета – інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначення вище законних цілей.         Ні стаття 9 Конвенції, ні стаття 18 Міжнародного пакту про громадські та політичні права прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.               У розглядуваній справі на наявність у обвинуваченого глибоких релігійних переконань сторона захисту покликається на показання священнослужителя. Довідка про факт входження до релігійного об`єднання Свідків Єгови під час дії правового режиму воєнного стану також не доводить вказаного факту.            Законодавство України не передбачає виключення з обов`язку проходити військову службу за призовом під час мобілізації, яке ґрунтується на релігійних або інших переконаннях. Такі переконання не можуть бути підставою для звільнення особи від кримінальної відповідальності у разі її ухилення від мобілізації у значенні ст. 336 Кримінального кодексу України. Такого висновку дійшла об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду за результатами розгляду справи №573/838/24, постанові від 27.10.2025. Об`єднана палата не бачить підстав вважати, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, гарантоване частиною 4 статті 35 Конституції України, поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України.
За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.
Тому об`єднана палата констатує, що законодавство не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань, навіть якщо їх щирість і послідовність не ставиться під сумнів, і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.
Щодо пропорційності такого обмеження об`єднана палата визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має певний додатковий елемент.
Суд не може оцінювати, який спосіб реалізації прав сумлінних відмовників і узгодження їх з легітимними інтересами суспільства є найкращим, оскільки це компетенція Парламенту. Однак суд зазначає, що ключовим є саме організація процесу такого врахування з тим, щоб особи, які є сумлінними відмовниками були залучені до виконання завдань, які не пов`язані із носінням та/або використанням зброї.
Об`єднана палата визнає, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань, тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Хоча питання відмови від виконання наказу, який передбачав носіння або використання зброї, не є предметом цього розгляду, об`єднана палата визнає, що мотиви відмови від виконання такого наказу необхідно брати до уваги для правильного визначення співвідношення свободи совісті та легітимних обмежень.
Водночас об`єднана палата вважає, що ситуація, у якій перебуває держава, позначається також і на обсязі права на сумлінну відмову, тому не погоджується з доводами захисту щодо абсолютної неможливості для сумлінного відмовника бути призваним за мобілізацією з міркувань, які виходять за межі носіння або використання зброї. Наприклад, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
Таким чином, об`єднана палата робить висновок, що законодавство не допускає відмову від призову під час мобілізації з міркувань релігійних або інших переконань, і така відмова, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
Позицію сторони захисту стосовно визнання зібраних доказів сторони обвинувачення недопустимими, суд оцінює критично, і вважає таким що не підлягає задоволенню з підстав, що на думку суду всі досліджені в судовому засіданні докази сторони обвинувачення є допустими, і зібраними у відповідності до вимог чинного законодавства.         Всі вищеперелічені докази належні, оскільки вони підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню, допустимі, оскільки вони отримані в порядку встановленому КПК України, достовірні, оскільки фактичні дані отримані з цих доказів, не спростовані жодним іншим доказом, наданим сторонами кримінального провадження. Всі ці докази в своїй сукупності та взаємозв`язку не містять суперечностей, доповнюють один одного і дають можливість суду прийти до однозначного висновку про винність ОСОБА_5 . Таким чином, суд приходить до висновку, що в діях ОСОБА_5 наявна об`єктивна та суб`єктивна сторона інкримінуємих кримінальних правопорушень. Також судом встановлено, що ОСОБА_5  під час розгляду справи в суді отримано бронювання у зв`язку із працевлаштуванням на підставі п.1 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», яка передбачає отримання відстрочки від призову на службу для військовозобов`язаних, які працюють на підприємствах, що забезпечують оборону та функціонування держави.    І враховуючи викладене, суд вважає, що своїми діями, які виразились в: ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період ОСОБА_5  вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України. Призначаючи покарання обвинуваченому у відповідності зі ст.65 КК України, суд керується положеннями ст.ст. 65-67 КК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», а також виходить з принципів законності, справедливості, обгрунтовності та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, особу винного та обставину, що пом`якшує покарання. Відповідно до ст. 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеження прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , згідно ст.66 КК України, судом не встановлено.             Обставин, що обтяжують покарання  ОСОБА_5 , згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.       На підставі викладеного, з урахуванням відношення ОСОБА_5  до вчиненого, особи обвинуваченого, який раніше не судимий, фактично визнав всі обставини справи, станом на момент розгляду справи отримав відстрочку від мобілізації на підставі п.1 ч.1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», і являється таким, що не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, має позитивну характеристику за місцем проживання та роботи, раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, тяжкість злочину (є не тяжким злочином), відповідно до листа  Центру свідків Єгови від 23.09.2024 № 15924 згідно якого  ОСОБА_5  є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні з 24 липня 2004 року,з урахуванням правової позиції Об`єднаної палати Касаційного кримінального судуВерховного Суду від 27 жовтня 2025 (справа № 573\838\24), суд дійшов висновку, що перевиховання та виправлення обвинуваченого можливі із застосуванням покарання у вигляді без позбавлення волі, із застосуванням ст. 75 КК України. 
Цивільний позов по кримінальному провадженню відсутній.
Судові витрати відсутні. 
Питання про долю речових доказів вирішити у відповідності до ст.100 КПК України.
Керуючись ст.ст.370,374,377 КПК України, суд,-
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_5  визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 , звільнити від відбування призначеного покарання, якщо він протягом 2 (двох) років не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі ч. 1 п. 1, 2, ч. 3 п. 2 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_5 , не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції); повідомляти уповноважений орган з питань пробації (кримінально-виконавчої інспекції) про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Речові докази: 
- вилучені 20.09.2024 у ході тимчасового доступу до речей та документів з ІНФОРМАЦІЯ_3 наступні документи: Належним чином завірена копія військового квитка військовозобов`язаного серія НОМЕР_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; належним чином завірена копія облікової картки до військового квитка військовозобов`язаного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 серія НОМЕР_1 ; належним чином завірена копія довідки №П-86/5 від 01.05.2023 військово-лікарської комісії відносно ОСОБА_5 , 1985 р.н.; належним чином завірена копія корінця повістки на ім`я ОСОБА_5 від 20.12.2023 на (команда №386-17) на 22.01.2024; належним чином завірена копія повістки на ім`я ОСОБА_5 від 22.01.2024 на відправку в складі команди № НОМЕР_2 на 26.01.2024; належним чином завірена копія картки обстеження та медичного огляду від 08.05.2024 №46/3 ОСОБА_5 ; належним чином завірена копія довідки №3164 від 08.05.2024 військово-лікарської комісії відносно ОСОБА_5 , що долучені до матеріалів кримінального провадження - залишити в матеріалах кримінального провадження. 
Вирок може бути оскаржено до Черкаського апеляційного суду через Соснівський районний суд м. Черкаси протягом тридцяти діб з моменту його проголошення, а особам які знаходяться під вартою, з моменту отримання повного тесту вироку.

Головуючий: ОСОБА_1