ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"26" січня 2026 р. Справа№ 910/16311/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Євсікова О.О.
суддів: Корсака В.А. 
Алданової С.О. 

за участю:
секретаря судового засідання Лукінчук І.А.,
представників сторін: 
представників сторін:
від позивача: Нижник О.М. (в залі суду),
від відповідача: Фролов О.С. (в залі суду),

розглянувши апеляційну скаргу
Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"
на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 (повний текст складено 29.05.2025)
у справі №910/16311/24 (суддя Мандичев Д.В.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат"
до Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк"
про визнання недійсними пунктів договору,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст і підстави вимог, що розглядаються.
Приватне акціонерне товариство "Ізмаїльський целюлозно-картонний комбінат" (далі - Комбінат) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою, у якій просило визнати недійсними п. А.10, 4.5, 4.6, 4.13 повністю, п. 4.1, 4.8, 4.9, 4.10, 5.1, 5.7, 5.8 - в частині винагороди за користування кредитом за кредитним договором №4И13759И від 20.11.2013, із внесеними додатковими угодами змінами, укладеним між Комбінатом та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" (далі - Банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк".
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що встановлення договором сплати винагороди (комісії), яка значно перевищує розмір отриманого кредиту, не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а наявність у банку можливості стягувати з боржника надмірні кошти винагороди за користування кредитом перетворюється на джерело невиправданих додаткових прибутків і призводить до фактичної неплатоспроможності боржника й порушує баланс прав та інтересів сторін договору.

Позиції учасників справи.
Банк у відзиві зазначив, що позовну заяву не визнає, відхиляє та заперечує щодо кожної наведеної у ній обставини, вважає позовну заяву необґрунтованою та безпідставною, а викладені у ній доводи такими, що не підтверджені належними доказами.
За доводами Банку, сторони (Банк та позичальник) погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів законодавства. Боржник заперечень щодо викладених у п. 4.5 кредитного договору умов оплати за встановленою в пункті А.10 кредитного договору формулою ні під час укладення договору, ні під час підписання додаткової угоди не висловлював, питання про зміну умов договору не порушував. Тобто, боржнику була зрозуміла формула розрахунку винагороди як під час укладення кредитного договору, так і під час укладення додаткових угод, він погодився з умовами щодо винагороди та взяв на себе зобов`язання з її сплати Банку.
Відповідач вважає, що нарахування винагороди за користування кредитом, яку не слід ототожнювати з передбаченими ст. 1056-1 ЦК України процентами за кредитним договором, є економічно доцільним та обґрунтованим, законодавчо врегульованим. Наведеним Банк також спростовує доводи позивача щодо неправомірності «нарахування процентів поза межами строку кредитування». При цьому сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальник сплачує винагороду, яка за своєю природою не є процентами за «користування кредитом», а є платою за витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Отже, банк не позбавляється права на отримання належних йому сум винагороди за правомірне користування кредитом поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту.
Також Банк подав заяву про застосування позовної давності, у якій просить відмовити Комбінату у задоволенні позовної заяви до Банку про визнання недійсними пунктів кредитного Договору №4И13759И від 20.11.2013 у повному обсязі.
У поданій заяві Банк зазначає, що оскільки з моменту підписання договору №4И13759И від 20.11.2013 з додатковими угодами та до подання позовної заяви про визнання його в частині недійсним минуло більш як три роки, позовна давність, встановлена законом, не збільшена за домовленістю сторін в частині визнання договору недійсним, то строк позовної давності, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, визначений ст. 257 ЦК України, вже сплинув. Частинами 3 та 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано таким.
Вирішуючи питання щодо правової природи винагороди за користування кредитом за погодженою позичальником та банком у договорі формулою, Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18 дійшов висновку, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає в тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є, безперечно, доходом банку від проведення його банківської діяльності, і поняття винагороди банку немає в договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку. Також Верховний Суд у справах №904/2073/19, 904/5748/18 дійшов аналогічних висновків про те, що передбачену кредитним договором винагороду за користування кредитом не можна ототожнювати із змінюваною процентною ставкою, визначеною ст. 1056-1 ЦК України.
Суд відхилив відповідні доводи позивача щодо недійсності умов Кредитного договору в частині нарахування винагороди (процентів) після закінчення строку дії договору.
Суд зазначив, що згідно з ч. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Тобто оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору.
Водночас наведена у п. 4.5 Кредитного договору формула, за якою нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими і несплаченими коштами. Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 наголошував, що нарахування / виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки подібний підхід до визначення винагороди суперечить самій правовій природі "винагороди" та вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям. Принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону. Верховний Суд неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства, таким як справедливість, добросовісність, розумність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, постанови Верховного Суду від 08.09.2020 № 920/418/19, від 07.04.2021 у справі № 910/10514/20. 
У п. А.9 Кредитного договору, на день його укладання, визначено, що позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору, а в п. А.10 встановлено, що позичальник сплачує Банку ще винагороду за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою. Тобто умовами Кредитного договору фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом. У той же час оспорювана редакція формули винагороди не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, та не надає можливості визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені, та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту;
Отже, умови кредитного договору в редакції додаткових угод, за якими позивач має сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, ст. 1054, 1056-1 ЦК України, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 203 ЦК України є недійсними. Суд зазначив, що така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, від 03.08.2022 у справі №927/92/21(927/351/21).
Відповідач подав до суду заяву про застосування строку позовної давності. 
До вимоги про визнання умов договору недійсними слід застосовувати визначену ст. 257 ЦК України загальну позовну давність, яка складає три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. 
Суд взяв до уваги доводи позивача про те, що в п. 5.7 кредитного договору, з урахуванням змін, термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені та штрафів за цим договором встановлені сторонами тривалістю у 15 років. Разом з тим, визначена сторонами у п. 5.7 кредитного договору домовленість щодо збільшення позовної давності до 15 років стосується лише вимог про стягнення сум за договором та не допускає можливості іншого тлумачення.
За таких обставин суд визнав підставними доводи відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки позов пред`явлено до суду після спливу трьох років з моменту підписання кредитного договору із додатковими угодами.
Врахувавши вище викладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити внаслідок спливу строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.
Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 14.05.2025, Банк звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволені позовних вимог до Банку про визнання недійсними пунктів кредитного договору від 20.11.2013 №4И13759И внаслідок спливу строку позовної давності, виклавши її в редакції мотивувальної частини з урахуванням доводів апеляційної скарги.
Апелянт зазначив, що не може погодитись із підставами відмови у задоволені позову та висновками суду першої інстанції, яким було повністю проігноровано позицію відповідача. 
Банк вважає, що суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи, не надав належної правової оцінки фактичним обставинам справи, дійшов помилкових висновків щодо цих обставин, і з порушенням норм матеріального та процесуального права ухвалив оскаржуване рішення, яке підлягає зміні.
На думку скаржника, суд помилково застосував до спірних правовідносин ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України, мотивуючи підстави визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору щодо встановлення винагороди, зокрема, тим, що формула нарахування винагороди не відповідає вказаним статтям.
Також, апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те що, "нарахування / виплати такої винагороди не може бути передбачено ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами" - на тлі повного ігнорування судом позиції банку щодо сутності погодженої договором винагороди.
Крім того, Банк вважає, що суд не врахував практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №910/6915/19, від 04.07.2018 у справі №917/2033/16, від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 та від 25.05.2022 у справі №904/5314/20.

Позиції учасників справи.
02.07.2025 через систему "Електронний суд" відповідач подав додаткові письмові пояснення по суті спору.
21.07.2025 через систему "Електронний суд" позивач подав письмові пояснення по суті спору.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Згідно з витягм з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.11.2025 справа № 910/16311/24 передана на розгляд колегії у складі: головуючий суддя Євсіков О.О., судді Алданова С.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 прийнято апеляційну скаргу Банку на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 до провадження у визначеному складі суду. Розгляд апеляційної скарги призначено на 15.12.2025.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.
Статтею 269 ГПК України встановлено межі перегляду справи в суді апеляційної інстанції.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1).
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2).
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3).
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4).
У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 5).
Згідно з ч. 1 ст. 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції, перевірені та додатково встановлені апеляційним господарським судом.
20.11.2013 Комбінат (позичальник) та Банк уклали кредитний договір №4И13759И (далі - кредитний договір), до якого додатковими угодами від 23.07.2014, 17.11.2014, 27.07.2015, 10.11.2015, 25.01.2016, 03.11.2016, 29.11.2016 вносили зміни та доповнення.
Кредитним договором, з урахуванням змін та доповнень, які вносилися до нього додатковими угодами, передбачені наступні умови кредитування:
- вид кредиту: відновлювальна кредитна лінія - кредит, що надається позичальнику частинами або повністю до дати, зазначеної в пункті 1.2, в межах ліміту договору, в т.ч. після часткового або повного погашення кредиту, таким чином, щоб фактична заборгованість за кредитом не перевищувала встановлений ліміт кредитного договору (п. А.1 редитного договору);
- ліміт кредитного договору - 2 200 000,00 грн на наступні цілі: фінансування поточної діяльності (п. А.2 кредитного договору); 
- строк повернення кредиту: дати згідно з Графіком зменшення поточного ліміту підп. А.2.1 (п. А.3, 1.2 кредитного договору); 
- Графік зменшення поточного ліміту (п. А.2.1 кредитного договору): встановлений поточний ліміт 27.11.2015 - 100 000,00 грн.
Згідно з п. 1.1 кредитного договору Банк за наявності вільних грошових коштів зобов`язується надати позичальнику кредит у формі згідно з п. А.1, з лімітом і на цілі, зазначені в п. А2 цього договору, не пізніше 5 днів з моменту, зазначеного у третьому абзаці п. 2.1.2, в обмін на зобов`язання позичальника з повернення кредиту, сплати процентів, винагороди в обумовлені цим договором строки.
Відповідно до п. 2.1.2 кредитного договору Банк зобов`язується надати кредит шляхом перерахування кредитних коштів в межах суми, обумовленої п. 1.1.
Позичальник, окрім іншого, зобов`язується сплатити Банку винагороду відповідно до п. 4.5, 4.7, 4.15 цього договору (п. 2.2.5 кредитного договору).
За умовами п. 4.1 кредитного договору плата за користування кредитними коштами за цим договором складається з відсотків за фіксованою процентною ставкою згідно з п. 4.2, 4.3 та винагороди за користування кредитом згідно з п. 4.5.
Згідно з п. 4.5 кредитного договору позичальник сплачує Банку Винагороду за користування кредитом відповідно до пункту А.10, згідно з яким винагорода за користування кредитом розраховується за неведеною в цьому пункті формулою, в якій: 
Ai - різниця між сумою видачі та сумою погашення кредиту за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; 
D - базис днів у році для розрахунку процентів - 360 днів; 
Ki - фіційний курс гривні до долара США на визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; 
Кn - офіційний курс гривні до долара США на день розрахунку; 
Pi - сума погашених процентів за визначену дату, що відповідає порядковому номеру дня "і"; 
Rj - числове значення фіксованої процентної ставки за договором, що діє на визначену дату, яка відповідає порядковому номеру дня "i"; 
Sn - вхідне сальдо на день розрахунку; 
V - сума винагороди за користування кредитом; 
i - порядковий номер дня в історії кредитного договору; 
n - порядковий номер дня в історії кредитного договору, на який здійснюється розрахунок винагороди. 
При негативному значенні сума винагороди "V" сплаті не підлягає. 
У разі дострокового повного погашення зобов`язань за договором (кредиту, відсотків винагороди за користування кредитом) подальший розрахунок винагороди за користування кредитом відбувається відповідно до зазначеної формули, де наступні обороти, після повного погашення зобов`язань, розглядаються як початкові, "n" і "і" набувають нові первинні значення.
Дата повернення кредиту - 18.11.2014 (п. А.3 кредитного договору).
Винагороди за користування кредитом (п. 4.5) сплачується 28.12.2016 або достроково (підп. 2.4.1). При несплаті винагороди за користування кредитом у вказану дату несплачена винагорода вважається простроченою (п. 4.6 кредитного договору).
Відповідно до п. 4.13 кредитного договору розрахунок та нарахування винагороди за користування кредитом проводиться в дату встановлення нульового поточного ліміту (підп. А.2.1) або в термін дострокового повернення кредиту (п. 2.4.1).
За умовами п. 5.7 кредитного договору, з урахуванням змін, термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені та штрафів за цим договором встановлені сторонами тривалістю у 15 років.
Згідно з п. А.9 кредитного договору на день його укладання позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору, а в пункті А.10 встановлено, що позичальник сплачує Банку ще винагороду за користування кредитом в розмірі, яка визначається за відповідною формулою.
У відзиві на позовну заяву відповідач просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності.
Суд першої інстанції дійшов висновку (короткий зміст рішення суду першої інстанції наведено вище за текстом цієї постанови), що вимоги позову є обгрунтованими; розглянувши заяву Банку про застосування позовної давності, суд визнав підставними доводи відповідача про сплив строку позовної давності, оскільки позов пред`явлено до суду після спливу трьох років з моменту підписання кредитного договору із додатковими угодами, а тому у задоволенні позову відмовив внаслідок спливу строку позовної давності.
Постановою від 24.07.2025 Північний апеляційний господарський суд змінив рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24, виклавши мотивувальну частину в редакції його постанови.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована таким.
Позичальник (позивач) під час укладення кредитного договору був ознайомлений з його істотними умовами і проти них не заперечував. При погодженні умов кредитного договору позичальник діяв вільно та виходив виключно з власних інтересів. Рішення про вибір саме Банку як контрагента та про вступ у договірні відносини прийняв на власний розсуд.
Підписавши Кредитний договір та додаткові угоди про внесення змін до нього, позичальник узгодив з Банком зміст у т.ч. оспорюваних пунктів без будь-яких заперечень.
Оскільки норми ст. 1048, 1054, 1056-1 ЦК України не містять формулювання, що за кредитним договором позичальник зобов`язується сплатити "лише відсотки" або "виключно відсотки", то умови оспорюваних пунктів щодо сплати винагороди за користування кредитом є правомірними й такими, що відповідають нормам ЦК України та не суперечать іншим законодавчим актам.
Встановлення у договорі за згодою сторін додаткових зобов`язань по сплаті винагороди за користування кредитом для позичальника не суперечить приписам ст. 627 ЦК України.
Позивач шляхом підписання кредитного договору в 2013 році та додаткових угод до нього у 2014-2016 роках, якими, у т.ч., вносились зміни до оспорюваних пунктів, неодноразово свідомо вчиняв дії щодо схвалення окремих пунктів договору, відповідно до яких позичальник зобов`язався сплатити Банку винагороду за користування кредитом. Водночас позивач, починаючи з 2013 року, жодного разу не звертався до відповідача з пропозиціями про внесення відповідних змін до оспорюваних пунктів договору.
Суд зазначив, що на кожну зі сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань укладення договору до моменту його підписання та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.
Оскільки сторони погодили такі умови договору щодо сплати винагороди, а тому належним чином оцінили вказані вище принципи закону, встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів.
Суд дійшов исновку, що позивач у межах даної справи у передбаченому ГПК України порядку не довів, що розмір винагороди за користування кредитом перевищує розмір отриманого кредиту тощо. 
Сторони при укладенні договору були вільні у виборі контрагентів та визначенні умов договору, на свій розсуд приймали дані правочини на певних встановлених умовах, узгодили ці умови, підписавши договір, а тому всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов`язковими для виконання сторонами. 
А отже, за висновком апеляційного суду, сторони погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, а незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди не є підставою для визнання умов договору такими, що суперечать принципам цивільного закону.
Беручи до уваги, що позивач не довів та не надав доказів наявності підстав для визнання оспорюваних пунктів договору недійсними, договір виконувався обома сторонами протягом тривалого часу, позивач не висловлював будь-яких заперечень під час його укладення та виконання починаючи з 2013 року, тобто більше 11 років, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позову, у зв`язку з чим відмовив у його задоволенні.
Крім того, оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд не розглядав.

Постановою Верховного Суду від 04.11.2025 касаційну скаргу Комбінату задоволено частково. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 24.07.2025 у справі № 910/16311/24 скасовано, справу передано на новий розгляд до Північного апеляційного господарського суду.
Верховний Суд у постанові від 04.11.2025 дійшов висновку, що постанова апеляційного суду фактично не містить мотивування щодо розгляду всіх доводів сторін, зокрема позивача, та доводів, за якими суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції.
Так, у позові та у поданих до суду апеляційної інстанції поясненнях позивач зазначав, що також встановив суд першої інстанції, про те, що оспорювана редакція формули винагороди, визначена у Кредитному договорі, не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, та не надає можливості визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені, та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту.
Встановивши, що у п. А.9 кредитного договору, на день його укладання, визначено, що позичальник сплачує Банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору, а в п. А.10 встановлено, що позичальник сплачує Банку ще винагороду за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що умовами кредитного договору фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом.
Суд першої інстанції також виснував, що умови кредитного договору в редакції додаткових угод, за якими позивач має сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, ст. 1054, 1056-1 ЦК України.
Однак суд апеляційної інстанції взагалі не спростував та не відхилив зазначені аргументи позивача, наведені, як в позовній заяві, так і в поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції.
Також суд апеляційної інстанції не навів жодних доводів, за якими він не погодився з вищенаведеними висновками суду першої інстанції.
Крім того, і в позовній заяві, і у своїх поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції, позивач зазначав, і суд першої інстанції також виснував, що оспорювані положення пунктів Кредитного договору суперечать загальним засадам цивільного законодавства, а саме принципам справедливості, які визначені у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.
При цьому такі висновки суд першої інстанції зробив з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, відповідно до якої нарахування / виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як за надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки подібний підхід до визначення винагороди суперечить самій правовій природі "винагороди" та вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.
Суд зазначає, що постанова Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 ухвалена у справі про банкрутство позичальника. У межах цієї справи розглянуто позов позичальника до банку про визнання недійсними пунктів кредитного договору в частині сплати винагороди за користування кредитом. Верховний Суд у справі №904/5748/18 погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що умови кредитного договору в редакції додаткової угоди, за якими позичальник повинен сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими та відповідно до ст. 203 ЦК України ці умови договору є недійсними.
Так, як зазначалось вище, суд апеляційної інстанції зазначив, що сторони погодили умови Кредитного договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання, з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства. Водночас такі висновки суду апеляційної інстанції ґрунтувались на положеннях приписів п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України, якими передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.
Однак суд апеляційної інстанції взагалі не спростував та не відхилив аргументи позивача, наведені як в позовній заяві, так і в поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції, про те, що оспорювані умови Кредитного договору суперечать саме положенням п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, яким визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно, суд апеляційної інстанції не навів жодних доводів, за якими він не погодився з висновками суду першої інстанції про те, що відповідні умови кредитного договору є несправедливими.
Крім того, як вбачається з оскаржуваної постанови, суд апеляційної інстанції послався на постанову від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, в частині висновків суду касаційної інстанції про те, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.
Водночас, здійснюючи «вибіркове» застосування висновків Верховного Суду, апеляційний господарський суд не навів мотивів незастосування інших висновків Верховного Суду, викладених у цій же постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, зокрема щодо невідповідності умов кредитного договору принципам справедливості, яку сам же суд апеляційної інстанції частково врахував. До того ж позивач у своїх поясненнях, поданих до суду апеляційної інстанції, посилався на вказану постанову Верховного Суду та цитував відповідні висновки, наведені у ній, що залишилось без відповідного процесуального реагування зі сторони апеляційного господарського суду.
Наведене свідчить, що постанова суду апеляційної інстанції прийнята з порушенням положень ст. 236, 269, 282 ГПК України.
Без дослідження доводів та обставин, на яких наголошував під час апеляційного провадження позивач, та без наведення доводів, за якими він не погодився з відповідними висновками суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції передчасно дійшов висновків про зміну рішення суду першої інстанції.

Джерела права та мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
За приписом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України).
Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб`єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.
За загальним правилом ст. 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.
Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.
Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
За приписами ч. 1 ст. 207 ГК України (в редакції, чинній на дати укладення спірного договору та додатковийц угод до нього) господарське зобов`язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб`єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.
Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №910/18374/19.
За таких обставин, беручи до уваги положення ЦК України, ГК України (який був чинний станом на час укладення спірного договору з додатковими угодами до нього та звернення Комбінату з позовом у справі, що розглядається) та ГПК України, звертаючись до суду з вимогами про визнання пунктів договору недійсними позивач повинен довести наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод (їх частин) недійсними, порушення такими умовами прав та законних інтересів позивача, а також ефективність обраного способу захисту.
Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
ЦК України імперативно не визначає оспорюваний правочин недійсним, а лише допускає можливість визнання його таким у судовому порядку. При цьому визнання такого правочину недійсним здійснюється судом, по-перше, за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, а по-друге, якщо в результаті судового розгляду такого звернення буде доведена наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину.
Під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в ст. 4 ЦК України. Втім, більшість законодавчих актів носять комплексний характер і в них поряд із цивільно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у цивільно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних нормах.
Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 11.06.2020 у справі №281/129/17 та від 11.11.2020 у справі №591/3176/17.

Суд встановив, що правовідносини між сторонами спору виникли на підставі укладеного ними договору, який за своїм змістом та правовою природою є кредитним договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 2 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Отже, за своєю правовою природою кредитний договір є окремим видом цивільно-правових договорів, який визначає взаємні зобов`язання і відповідальність між комерційним банком і клієнтом з метою одержання останнім кредиту. Кредитний договір є консенсуальним, оплатним та двостороннім. Предметом кредитного договору є грошові кошти (кредит) в будь-якій валюті. Кредитний договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди по всім істотним умовам договору. Тобто правовідносини з надання кредиту за своєю правовою природою є договірними правовідносинами, регулюються самостійно сторонами, шляхом укладення договору. На кожну із сторін, яка підписує договір, покладається обов`язок узгодження всіх спірних питань, які виникають під час укладення договору, до моменту його підписання, та самостійного аналізу можливих негативних наслідків при підписанні такого договору, а також кожна сторона не позбавлена права відмовитись від підписання договору, якщо його умови чи частина суперечить інтересам сторони або нормам чинного законодавства.
Вирішуючи питання щодо правової природи винагороди за користування кредитом за погодженою позичальником та банком у договорі формулою, Верховний Суд у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 дійшов висновку, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає в тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є, безперечно, доходом банку від проведення його банківської діяльності, і поняття винагороди банку немає в договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.
Верховний Суд у справах №904/2073/19, 904/5748/18 дійшов аналогічних висновків про те, що передбачену кредитним договором винагороду за користування кредитом не можна ототожнювати із змінюваною процентною ставкою, визначеною ст. 1056-1 ЦК України.
Наведеним спростовуються відповідні доводи позивача щодо недійсності умов договору в частині нарахування винагороди (процентів) після закінчення строку дії договору.
Водночас наведена в п. 4.5 кредитного договору формула, за якою нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими та несплаченими коштами.
У постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 Верховний Суд зазначив, що нарахування / виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки подібний підхід до визначення винагороди суперечить самій правовій природі «винагороди» та вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.
Згідно з ч. 8 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Тобто оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору.
Суд встановив, що умовами п. А.9 кредитного договору на день його укладання визначено, що позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку у розмірі 500 грн в день укладення кредитного договору, а у п. А.10 встановлено, що позичальник сплачує банку ще винагороду за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою.
Таким чином, умовами договору фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом.
Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.
Конституційний Суд України у рішенні від 10.11.2011 у справі №15-рп/2011 та у п. 3.2 цього рішення вказав, що «одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Кодексу (ЦК України - колегія суддів). Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності». Ця позиція викладена була безвідносно до суті розглянутого Конституційним Судом України питання, тому застосовується колегією суддів у цій справі.
Так, принципи справедливості, добросовісності і розумності є проявом категорій справедливості, добросовісності і розумності як суті права загалом. Принцип добросовісності є одним із засобів утримання сторін від зловживання своїми правами. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту та нормам закону.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства таким, як справедливість, добросовісність, розумність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №902/417/18, від 29.09.2020 у справі №688/2908/16-ц, постанови Верховного Суду від 08.09.2020 №920/418/19, від 07.04.2021 у справі №910/10514/20).
У той же час, оспорювана редакція формули винагороди не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, та не надає можливості визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені, та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту.
Отже, умови кредитного договору в редакції додаткових угод, за якими позивач має сплатити крім відсотків за користування кредитом ще й винагороду за користування кредитом, суперечать положенням ч. 1 ст. 1048, ст. 1054, 1056-1 ЦК України, є несправедливими умовами договору та відповідно до ст. 203 ЦК України є недійсними.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, від 03.08.2022 у справі №927/92/21(927/351/21).
Щодо доводів апеляційної скарги суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 180 ГК України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, які погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Верховний Суд неодноразово зазначав, що принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.
У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема, укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.
Більше того, Верховний Суд неодноразово зауважував, що поведінка учасників правовідносин має відповідати іншим засадам цивільного законодавства - таким як справедливість, добросовісність, розумність.
Таку правову позицію викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 29.09.2020 у справі № 688/2908/16-ц, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.09.2020 №920/418/19, від 07.04.2021 у справі № 910/10514/20 та у низці інших справ.
Колегія суддів відзначає, що свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, чого не вбачається з оспорюваної редакції формули винагороди, яка не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, та не надає можливості визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені, та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту.
У розділі «Щодо відсутності в оспорюваній редакції формули винагороди зазначення послуги, за яку вона нараховується» апеляційної скарги Банк цитує положення Законів України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", "Про Національний банк України" та робить висновок, що суд першої інстанції не врахував, що передбачена п. 4.5 кредитного договору винагорода є інструментом, за допомогою якого коригується фінансовий результат Банку від операції з надання коштів в кредит з метою не доведення даних операцій до збиткових. При цьому закладена та погоджена сторонами винагорода зберігає баланс інтересів сторін, адже розмір даної винагороди не є фіксованим, залежить від чинників, визначених у формулі, в т.ч. від офіційного курсу гривні до долара США. Тобто умовами кредитного договору передбачена можливість її несплати у разі відсутності зростання офіційного курсу гривні до долара США. 
Відповідно, за висновком Банку, передбачена п. 4.5 кредитного договору винагорода є об`єктивним відображенням індикаторів економічної ситуації на ринку фінансових послуг (коливання офіційного курсу гривні до курсу іноземної валюти, зміна розміру облікової ставки НБУ), а також складовою ринкової вартості наданого Банком позичальнику кредитного ресурсу (коштів).
Банк вважає, що, незважаючи на назву «винагорода», суть цієї умови договору полягає у не у додатковому благові для кредитора, а у закономірних очікуваннях виконання сторонами погодженої ринкової моделі кредитування. Баланс інтересів досягається тим, що позичальник відразу отримує більш комфортні умови кредитування (понижена у порівнянні з ринком фіксована ставка) та бере на себе обов`язок зі сплати додаткового платежу у зв`язку зі зміною курсу долара до гривні.
Колегія суддів відзначає, що, наводячи такі доводи апеляційної скарги, Банк не спростовує висновку про те, що назва послуги, за яку нараховується винагорода, відсутня. Усі доводи Банку у цьому розділі зведені до обгрунтовання необхідності чи доцільності її (винагороди) нарахування, але яка саме послуга має бути «винагороджена», Банк не вказує. 
Доводи Банку про те, що суд не врахував практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема, постанови Верховного Суду від 13.10.2021 у справі №910/6915/19, від 04.07.2018 у справі №917/2033/16 та від 25.05.2022 у справі № 904/5314/20 колегія суддів оцінює критично, оскільки правовідносини у названих справах очевидно не є подібними з тими, що виникли між сторонами у справі, що розглядається, ані за складом учасників, ані за обставинами справи, ані за сферою правового регулювання.
Так, у справі №910/6915/19 спір стосувався визнання банківської гарантії недійсною, у справі №917/2033/16 - стягнення солідарно заборгованості за договором про відновлювальну кредитну лінію. 
Щодо постанови від 25.05.2022 у справі №904/5314/20 колегія суддів зазначає, що у названій справі предметом розгляду було питання про визнання додаткових конкурсних грошових вимог Банку до підприємства-боржника, щодо якого порушено провадження у справі про банкрутство. У справі №904/5314/20 було встановлено, що спірні кредитні договори та додаткові угоди до цих договорів, в т.ч. і в частині сплати винагороди за користування кредитом, є чинними і недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися. Суд касаційної інстанції у постанові від 25.02.2022 відзначив, що «безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судом апеляційної інстанції правового висновку Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18, оскільки у вказаній справі в межах справи про банкрутство позичальника, предметом спору була вимога про визнання недійсними положень кредитного договору в частині сплати винагороди за користування кредитом. У справі, яка розглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що спірні кредитні договори та додаткові угоди до цих договорів, в тому числі і в частині сплати винагороди за користування кредитом, є чинними і недійсними у встановленому законом порядку не визнавалися».
Колегія суддів також відзначає суперечливість позиції Банку, який на одній і тій самій сторінці апеляційної скарги спочатку вказує на те, що «… приймаючи рішення, суд першої інстанції не врахував практику верховного суду у подібних правовідносинах, зокрема … постанову Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18…», а у наступному абзаці «… вважає, що вказані судом першої інстанції висновки Верховного Суду у постанові від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18 не стосуються тотожного спору у цій справі а стосуються інших правовідносин сторін, обставин справи, норм матеріального права, що регулюють такі правовідносини, відтак не можуть бути застосовані…».
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що висновки Верховного Суду у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 не стосуються тотожного спору у цій справі, а стосуються інших правовідносин сторін, обставин справи, норм матеріального права, що регулюють такі правовідносини, а тому не можуть бути застосовані, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 04.11.2025 у справі, що розглядається, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, зазначив, що апеляційний суд послався на постанову від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 в частині висновків про те, що винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту тощо. Касаційна інстанція відзначила «вибіркове» застосування апеляційним судом висновків Верховного Суду, оскільки апеляційний суд не навів мотивів незастосування інших висновків Верховного Суду, викладених у цій же постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18, зокрема, щодо невідповідності умов кредитного договору принципам справедливості, яку ж сам суд апеляційної інстанції частково врахував. 
У постанові Верховного Суду від 04.11.2025 у справі №910/16311/24 відсутній висновок про те, що висновки Верховного Суду у постанові від 20.05.2021 у справі №904/5748/18 не є релевантними до правовідносин у справі, що розглядається.
Щодо поданої Банком заяви про застосування строку позовної давності до пред`явлених позовних вимог колегія суддів зазначає таке.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. 
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. А отже, відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.
Тобто, застосування положень про позовну давність та відмова в позові з цієї підстави здійснюється в разі, коли суд попередньо встановив наявність порушеного права, на захист якого подано позов, та обґрунтованість і доведеність позовних вимог.
До вимоги про визнання умов договору недійсними слід застосовувати визначену ст. 257 ЦК України загальну позовну давність, яка складає три роки. При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину.
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України).
Разом з тим, визначена сторонами в пункті 5.7 Кредитного договору домовленість щодо збільшення позовної давності до 15 років стосується лише вимог про стягнення сум за договором та не допускає можливості іншого тлумачення.
За таких обставин місцевий суд обґрунтовано визнав підставними доводи Банку про сплив строку позовної давності, оскільки позов пред`явлено до суду після спливу трьох років із моменту підписання кредитного договору № 4И13759И від 20.11.2013 із додатковими угодами.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги.
Як зазначено у п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010).
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 276 ГПК України).

Судові витрати.
У зв`язку з відсутністю підстав для задоволення апеляційної скарги витрати за її подання відповідно до ст. 129 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. 74, 129, 269, 275-277, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

У Х В А Л И В :

1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 14.05.2025 у справі №910/16311/24 залишити без змін. 

3. Судові витрати, пов`язані з поданням апеляційної скарги, покласти на скаржника.

4. Справу повернути до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова апеляційної інстанції може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. 287 - 289 ГПК України, за наявності підстав, визначених ч. 3 ст. 287 ГПК України.

Повний текст постанови складено 29.01.2026. 

Головуючий суддя О.О. Євсіков 

Судді В.А. Корсак

С.О. Алданова