ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 545/1147/24
провадження № 61-10652св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,                           Тітова М. Ю.,           
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану                    у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління юстиції, Виконавчий комітет Шевченківської районної ради м. Полтави,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління юстиції, Виконавчий комітет Шевченківської районної ради м. Полтави, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини
 
за касаційною скаргою адвоката Лаврентьєва Юрія Германовича як представника ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2024 року у складі судді Потетія А. Г. та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 липня 2025 року у складі колегії суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Лобова О. А., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.  Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. 
 
Як на обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що сторони протягом 2023 року перебували у відносинах та ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач народила доньку - ОСОБА_3 , батьком якої є відповідач.
Відповідач не визнає та заперечує своє батьківство та ухиляється від спілкування.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Полтавський районний суд Полтавської області рішенням від 17 грудня 2024 року позов задовольнив. Визнав громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилась у місті Київ (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24 лютого 2024 року № 99). 
 
Зобов`язав Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану                            у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка народилася у м. Києві (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Полтаві Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 24 лютого 2024 року за № 99), зазначивши                      в графі «Батько» дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, та видати нове свідоцтво про народження, змінивши прізвище « ОСОБА_4 » на прізвище « ОСОБА_5 ».
Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.
 
Рішення суду першої  інстанції мотивоване  тим, що відповідач не з`явився для забору біологічних зразків для проведення судово-генетичної експертизи, не надав доказів неможливості прибути до експертної установи в дні, на які було заплановано відібрання біологічних зразків, а також доказів неможливості відібрання таких зразків в іншій медичній установі та надання їх до експертної установи для можливості проведення експертного дослідження, що унеможливило її проведення. Така обставина свідчить про ухилення відповідача від проведення експертизи,                      у зв`язку із чим суд застосував наслідки статті 109 ЦПК України.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Полтавський апеляційний суд постановою від 14 липня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Лаврентьєва Ю. Г. залишив без задоволення,                   а рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2024 року - без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обгрунтованістю рішення суду першої інстанції.
 
Відповідач не надав доказів перебування на службі у військовій частині, що переведена на воєнний стан та виконує бойові завдання у зоні бойових дій.
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи 
У касаційній скарзі адвокат Лаврентьєв Ю. Г. як представник ОСОБА_2 просить скасувати рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2024 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 14 липня 2025 року; справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції  застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 183/2690/21, від 04 червня 2025 року у справі                             № 754/947/22.
 
Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.  
 
Відповідач не міг з`явитись до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів, необхідних для проведення  судово-генетичної експертизи, з незалежних від нього причин, оскільки позивач проходить службу у Збройних Силах України                    і бере участь у бойових діях у зв`язку із військовою агресією рф проти України. 
 
Обставина ухилення відповідача від участі у проведенні експертизи не підтверджена, тому у суду не було підстав для застосування наслідків статті 109 ЦПК України.  
 
У жовтні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 ,мотивований законністю і обгрунтованістю судових рішень.
 
Відповідач не надав доказів на спростування доводів позивача та факту його батьківства стосовно доньки ОСОБА_6 . Твердження відповідача про відсутність можливості з`явитись до експертної установи є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи немає доказів перебування ОСОБА_2 у зоні бойових дій у період з 30 травня до 26 серпня , а також 01, 06, 22 серпня 2024 року.  
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 18 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
29 вересня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
ІНФОРМАЦІЯ_4  позивач народила доньку ОСОБА_3 ,   батьком дитини записано ОСОБА_7 , зі слів матері.
 
ОСОБА_2 не визнає, що дитина, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ,  матір`ю якої є ОСОБА_1 , має кровну спорідненість із ним.
 
Полтавський районний суд Полтавської області ухвалою від 30 травня 2024 року призначив судово-медичну молекулярно-генетичну експертизу, яку доручено експертам Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України.
 
Відповідно до повідомлення Полтавського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 26 серпня 2024 року № СЕ-19/117-24/11203-БД проведення експертизи можливе при отриманні біологічних зразків відібраних у Полтавському науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Позивач ОСОБА_1 разом із дитиною кожного разу з`являлася для забору крові, а відповідач ОСОБА_2 жодного разу не з`явився,                          у зв`язку з чим забір крові проведений не був. Біологічні зразки, необхідні для проведення молекулярно-генетичної експертизи, не надано, тому експертизу не проведено.
 
Позиція Верховного Суду 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                             є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                               в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.  
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
 
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
 
У статті 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.
 
Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
 
У частині першій статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини                       у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
 
Відповідно до статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
 
Суди встановили, що відомості про батька дитини позивача записані відповідно до частини першої статті 135 СК України, тобто зі слів матері.
 
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати                           з урахуванням статті 89 ЦПК України, згідно з якою жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Європейський суд з прав людини зауважив, що «в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини, наданий сторонами з метою підтвердити або спростувати факт оспорювання батьківства» (Калачова проти Російської Федерації, № 3451/01, &34, від 07 травня 2009 року).
 
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що ОСОБА_2                        є батьком дитини, ОСОБА_3 .
 
Відповідач заперечував свою генетичну спорідненість із дитиною. 
 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. 
 
У цій справі позивач заявила клопотання про призначення судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи, яке Полтавський районний суд Полтавської області ухвалою від 30 травня 2024 року задовольнив. 
 
Згідно з частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу                          у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити                    у його визнанні.
 
У зазначеній нормі процесуального закону встановлено спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
 
Полтавський науково-дослідний експертно-криміналістичний центру МВС України повідомив, що у зв`язку із ненаданням біологічних зразків експертизу не проведено.
 
Суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, застосував наслідки статті 109 ЦПК України у зв`язку із неявкою відповідача до експертної установи для відбору біологічних матеріалів, необхідних для проведення судово-генетичної експертизи, а також ненаданням доказів неможливості з`явитись до медичної установи.
 
Не погоджуючись із таким висновком ОСОБА_2 зазначав, що його неявка до експертної установи була зумовлена об`єктивними та незалежними від нього причинами, а саме - участю в бойових діях у зв`язку зі збройною агресією рф проти України. У клопотанні експерта Полтавського НДЕКЦ МВС від 06 серпня 2024 року зазначено про поважні причини неявки ОСОБА_2 до експертної установи, а саме його перебування з 06 травня 2024 року в районі бойових дій, що підтверджується копією витягу з наказу від 06 травня 2024 року № 131. Також ОСОБА_2 зазначав, що з огляду на перебування у зоні бойових дій він також не мав можливості                                        і в подальшому з`явитись до експертної установи.  
 
Ці обставини із посиланням на наявні в матеріалах справи докази вказують на об`єктивні причини неможливості з`явитись до експертної установи, що не може вважатись умисним ухиленням відповідача від проведення експертизи.
 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про ухилення відповідачем від участі в експертизі та застосував статтю 109 ЦПК України.
 
Апеляційний суд на це належної уваги не звернув, не встановив усіх фактичних обставин справи, не розглянув можливість щодо призначення і проведення експертизи в суді апеляційної інстанції, тобто всупереч нормам частини п`ятої статті 12 ЦПК України не сприяв усебічному та повному з`ясуванню обставин справи, що свідчить про порушення норм процесуального права.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції не має процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на норми статті 400 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Ураховуючи, що суд апеляційної інстанції не виконав вимог, передбачених процесуальним законодавством України щодо встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, тому постанова апеляційного суду не є законною і обґрунтованою, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу адвоката Лаврентьєва Юрія Германовича як представника ОСОБА_2 задовольнити частково.
Постанову Полтавського апеляційного суду  від 14 липня 2025 року скасувати.
 
Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                   М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                          Є. В. Коротенко
 
                                                                                                          В. М. Коротун
 
                                                                                                          М. Ю. Тітов