Справа № 461/3103/25 Головуючий у 1 інстанції: Романюк В.Ф. 
Провадження № 22-ц/811/2955/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 січня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
Головуючого судді: Савуляка Р.В.
суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.
секретаря: Заяць Я.І. 
з участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
представника Львівського національного університету ім. Івана
Франка – Медведя В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського національного університету ім. Івана Франка про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського національного університету ім. Івана Франка про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до наказу Львівського національного університету імені Івана Франка №317 від 05 березня 2025 року його було звільнено з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КУПП з 06 березня 2025 року.
Підставою звільнення стало рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка щодо розгляду справи професора факультету журналістики Лося Йосипа Дмитровича від 03 березня 2025 року.
Позивач вважав такий наказ незаконним, оскільки жодних аморальних проступків він не вчиняв.
Зокрема, Комісія з питань етики та професійної діяльності ЛНУ ім. І. Франка, яка діє на підставі відповідного Положення затверджене ректором 25 вересня 2019 року не мала повноважень рекомендувати ректору університету про його звільнення.
В ЛНУ ім. І. Франка діє Вчена рада, яка діє на підставі Положення про Вчену Раду Львівського національного університету імені Івана Франка, затвердженою Головою Вченої ради 25квітня 2019 року.
Відповідно до п. 3.1.1 Вчена рада створює постійні комісії з найважливіших питань функціонування університету, зокрема Комісія з питань етики та професійної діяльності.
Пункт 4 Положення про Вчену Раду визначає компетенції Вченої ради. Аналіз таких компетенцій свідчить про те, що лише п. 4.10 стосується питання звільнення: «Подає пропозиції ректору щодо призначення та звільнення з посад проректорів та головного бухгалтера».
Ні Положення про Комісію з питань етики та професійної діяльності, ні Положення про Вчену Раду Львівського національного університету імені Івана Франка не містять повноважень щодо рекомендацій про звільнення позивача.
Позивач зазначає, що оскаржуваний наказ містить єдину підставу звільнення – Рішення комісії.
Позивач звільнений за вчинення «аморальної дії», як про це зазначено в оскаржуваному наказі. Натомість Рішення комісії не містить даних щодо такої аморальної дії – з Рішення не вбачається дати такої дії, стосовно кого вчинена така дія, суть цієї аморальної дії.
Вказане свідчить про відсутність встановлених фактів, які могли б свідчити про неналежну поведінку позивача.
З врахуванням зазначених обставин позивач просив:
скасувати наказ Львівського національного університету імені Івана Франка №317 від 05 березня 2025 року «Про звільнення професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_1 »;
поновити його посаді професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка;
стягнути з Львівського національного університету імені Івана Франка на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу на посаді професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка.
Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2025 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Львівського національного університету імені Івана Франка про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу – відмовлено. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
В апеляційній скарзі покликається на те, що при вирішенні даного спору судом не проведено аналізу щодо визначення дат та дій, які відповідач вважає аморальним проступком, не враховано час, що пройшов з моменту вчинення таких дій та наступну поведінку працівника.
В матеріалах справи відсутня інформація щодо скарг студентів із звинуваченнями ОСОБА_1 у домаганнях.
Крім того, судом не встановлено конкретних фактів домагань та доказів, які їх підтверджують.
У комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка відсутні повноваження рекомендувати звільнити працівника, а також і повноваження розглядати скарги колишніх студентів.
Єдиною підставою для звільнення ОСОБА_1 є рішення комісії, однак в ньому не зазначено фактів щодо вчинення ним аморальної дії, її суті та осіб, яких воно стосується. 
Просить рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,на підтримання доводів апеляційної скарги представника Львівського національного університету ім. Івана Франка – Медведя В.О. на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення із наступних підстав.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як правильно встановлено судом першої інстанції відповідно до наказу Львівського національного університету імені Івана Франка від 05 березня 2025 року за №317 «Про звільнення професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_1 », враховуючи Рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана франка від 03 березня 2025 року щодо вчинення професором кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики ОСОБА_1 аморальної дії, яка є несумісною з функціями викладача вищої школи, порушенням п. 3 ч. 11.12 Розділу 11 Статуту Університету щодо дотримання норм педагогічної етики, моралі, поваги до честі і гідності осіб, які навчаються в Університету, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, було вирішено звільнити ОСОБА_1 з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 41 КЗпП України з 06 березня 2025 року.
Підстава: рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка від 03 березня 2025 року.
27 лютого 2025 року та 03 березня 2025 року відбулися засідання Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка щодо розгляду справи професора факультету журналістики Лося Йосипа Дмитровича. З наявної у матеріалах справи копії рішення Комісії, вбачається, що таке відбулося у присутності 8 членів Комісії. Комісія розглянула звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Т. Подвірного від 26 лютого 2025 року за №2806.2/25/01.
27 лютого 2025 року на засіданні Комісії було заслухано пояснення професора Лося Й.Д., в яких останній значну частину часу свого виступу присвятив власній науковій діяльності, яку він здійснював упродовж викладацької діяльності у Львівському національному університеті імені Івана Франка. Щодо скарги, яка надійшла на адресу Комісії, останній пояснив, що це наклеп, спрямований проти нього. З приводу запитань членів Комісії, що таких скарг надійшло декілька і вони несуть ознаки систематичності в діях професора Й.Д. Лося, останній не надав жодних пояснень.
На засіданні комісії виступив голова профспілки студентів факультету журналістики, який повідомив про те, що студенти відмовляються відвідувати лекційні та семінарські заняття під керівництвом професора Й.Д. Лося, а також відповідне обурення вже почало лунати і від батьків студентів, які навчаються на факультеті журналістики.
Перед засіданням Комісії 03 березня 2025 року професор Й.Д. Лось повідомив про те, що його представники підготували відповідний позов до журналістів щодо захисту честі, гідності та ділової репутації, однак не повідомив, чи такий поданий до суду чи ні, а така інформація була відсутня на офіційному сайті «Судова влада України» як станом на 03 березня 2025 року, так і станом на сьогоднішній день.
Щодо аналізу публікацій у ЗМІ, які станом на 03 березня 2025 року були розміщені в мережі інтернет, вбачається те, що публікація з оприлюдненими свідченнями журналістки ОСОБА_3 мала місце в мережі Інтернет (facebook) 25 лютого 2025 року.
На засіданні Комісії 27 травня 2025 року стало відомо про те, що під вказаною публікацією ОСОБА_3 міститься цілий ряд коментарів, які можна ідентифікувати як з колишніми випускниками Львівського національного університету імені Івана Франка так і з студентами, які навчаються на даний час на факультеті журналістики.
Як вбачається із публікації на офіційному сайті LVIV.MEDIA від 25 лютого 17:00 (тобто, ще до засідання Комісії 27.02.2025 року та 03.03.2025 року) «87 – річний професор Львівського університету прокоментував звинувачення у домаганнях студенток», ОСОБА_4 категорично заперечив усі звинувачення та назвав ситуацію «провокацією».
Також, відповідні коментарі від 25 лютого 2025 року (18:54) професора Йосипа Лося містяться на офіційному сайті ZAXID.NET «Викладача Львівського університету Йосипа Лося звинуватили у домаганнях».
За результатами засідання Комісії (у результаті таємного голосування) було ухвалено Рішення рекомендувати в.о. ректора Львівського національного університету імені Івана Франка проф. В.П. Мельнику звільнити проф. Й.Д. Лося з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації Львівського національного університету імені Івана Франка за вчинення ним аморального проступку несумісного із продовженням даної роботи. Результати голосування – за – 7 голосів, проти – 0 (одна особа, яка брала участь в засіданні Комісії в режимі онлайн не голосувала).
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).
Відповідно до статті 5-1 Кодексу законів про працю України, серед гарантій забезпечення права громадян на працю є, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно пункту 3 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з окремими категоріями працівників за певних умов.
З підстав учинення аморального проступку, несумісного з продовженням даної роботи (п. 3 ст. 41 КЗпП), можуть бути звільнені тільки ті працівники, які займаються виховною діяльністю, наприклад вихователі, вчителі, викладачі, практичні психологи, соціальні педагоги, майстри виробничого навчання, методисти, педагогічні працівники позашкільних закладів. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті). Звільнення не може бути визнане правильним, якщо воно проведено внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.
Виходячи з положень вищезазначених норм права, позивач належить до категорії працівників, які можуть бути звільнені на підставі пункту 3 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України.
У свою чергу, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов:
1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами;
2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.
Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (наприклад вчинення такого проступку у громадських місцях або у побуті).
Поряд з цим, трудове законодавство не визначає поняття аморального проступку, а отже такий термін є оціночним судженням, оскільки не конкретизований законодавцем. Суд, як орган, що здійснює правосуддя, на підставі встановлених обставин конкретної справи, наділений можливістю на свій розсуд надавати оцінку тій чи іншій дії, яка може свідчити про порушення загальноприйнятих норм і правил, моральних засад суспільства, моральних цінностей, які склалися у суспільстві, і суперечать змісту трудової функції, дискредитуючи виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.
Виходячи з системи уявлень, норм та оцінок, що регулюють поведінку людей, які склалися у суспільстві, аморальним проступком, слід вважати винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні звичаї суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб.
Засадами державної політики у сфері освіти та принципами освітньої діяльності є, зокрема, формування поваги до прав і свобод людини, виховання патріотизму, поваги до культурних цінностей Українського народу, його історико-культурного надбання і традицій, формування усвідомленої потреби в дотриманні Конституції та законів України, нетерпимості до їх порушення, формування поваги до прав і свобод людини, нетерпимості до приниження її честі та гідності, фізичного або психологічного насильства, а також до дискримінації за будь-якими ознаками (стаття 6 Закону України «Про освіту»).
Відповідно до ч. 1 ст. 54 закону «Про освіту» педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обов`язки.
За змістом ст. 56 закону «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники зобов`язані постійно підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, загальну культуру; настановленням та особистим прикладом утверджувати повагу до принципів загальнолюдської моралі (правди, справедливості, відданості, патріотизму, гуманізму, доброти, стриманості, працелюбства, поміркованості, інших доброчинностей); виховувати в дітей і молоді повагу до батьків, жінки, старших за віком.
Обов`язками науково-педагогічних, наукових і педагогічних працівників визначені статтею 58 закону «Про освіту» згідно із якою вказані працівники зобов`язані: 1) забезпечувати викладання на високому науково-теоретичному і методичному рівні навчальних дисциплін відповідної освітньої програми за спеціальністю, проводити наукову діяльність (для науково-педагогічних працівників); 2) підвищувати професійний рівень, педагогічну майстерність, наукову кваліфікацію (для науково-педагогічних працівників); 3) дотримуватись норм педагогічної етики, моралі, поважати гідність осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, прищеплювати їм любов до України та державних символів України; 3-1)дотримуватися в освітньому процесі та науковій (творчій) діяльності академічної доброчесності та забезпечувати її дотримання здобувачами вищої освіти; 4)розвивати в осіб, які навчаються у закладах вищої освіти, самостійність, ініціативу, творчі здібності; 5)дотримуватися статуту закладу вищої освіти, законів, інших нормативно-правових актів.
Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію вчитель, педагог, вихователь, зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки.
Особистий приклад викладача та його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні свідомості молоді. Унаслідок цього, якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, іншими особами, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за п. 3 ст. 41 КЗпП.
Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №495/47/18 (провадження №61-44378св18) вказано, що особи, трудовим обов`язком яких є виховання, повинні бути не тільки висококваліфікованими спеціалістами, а й людьми високої духовності та моральних переконань. Особистий приклад викладача, його авторитет і високоморальна поведінка мають виключно важливе значення у формуванні впливу на молодь, становлять ту виховну силу, яку не можна замінити підручниками. Працівник, який виконує виховні функції, повинен постійно дивитися за собою, відчувати, що його поведінка перебуває під контролем тих, кого він виховує, а також суспільства в цілому.
Підставою для звільнення за пунктом 3 частини 1 статті 43 Кодексу законів про працю України, є не будь-який аморальний проступок, а такий, що несумісний із продовженням цієї роботи. Оскільки законодавцем не визначено критеріїв визначення межі між проступками, сумісними і не сумісними з продовженням роботи, тому суд зобов`язаний з метою виконання завдань цивільного судочинства самостійно надати оцінку і встановити, чи є аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний із продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.
25 вересня 2019 року ректором Львівського національного університету імені Івана Франка – В.П. Мельником, було затверджено Положення про комісію з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка (далі – Положення).
Відповідно до п. 2.1. Положення, Комісія є колегіальним органом, метою якого є сприяння дотриманню етичних принципів і стандартів, фундаментальних принципів академічної доброчесності та розв`язанню конфліктних ситуацій між членами університетської спільноти.
Згідно п. 2.2. Положення, завданнями Комісії є (зокрема, серед інших Завдань):
- надавати експертні оцінки щодо етичності і поведінки членів університетської спільноти та рекомендації щодо застосування санкції за їх порушення;
- забезпечувати вирішення конфліктів, які виникають в освітньому середовищі пов`язаних із будь – якими проявами гендерного насильства, дискримінації чи домагань у різних проявах із залученням фахівців психологічної служби Університету;
- забезпечувати вирішення інших конфліктів, зокрема конфлікту інтересів.
Відповідно до п. 2.3. Положення, для виконання поставлених завдань Комісія наділяється повноваженнями щодо:
- розгляду заяв стосовно вирішення конфліктів у різних проявах, порушення етичних норм поведінки і надання за результатами розгляду відповідних рекомендацій ректору Університету.
Згідно п. 6.1. Положення, рішення приймають таємним голосуванням. Рішення вважається прийнятим, якщо за нього проголосувала більшість від присутніх на засіданні членів Комісії. Якщо голоси членів Комісії поділилися порівну, вирішальним є голос головуючого на засіданні.
Пунктом 6.3. Положення передбачено, що рішення Комісії мають рекомендаційний характери і подаються ректору Університету або Вчені раді Університету для ухвалення ним остаточного рішення.
Тобто, аналізуючи зміст Положення затвердженого 25 вересня 2019 року ректором Львівського національного університету імені Івана Франка вбачається те, що Комісія з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка при прийнятті Рішення від 03 березня 2025 року діяла в порядку та в межах наданих повноважень передбачених у затвердженому Положенні.
Крім цього, наказом Міністерства освіти і науки України від 04 жовтня 2023 року за №1201 «Про затвердження Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка», було затверджено Статут Львівського національного університету імені Івана Франка, погоджений Конференцією трудового колективу 23 травня 2023 року (далі – Статут).
Відповідно до п. 6.1. Статуту, безпосереднє управління діяльністю Університету здійснює Ректор. Його права, обов`язки та відповідальність визначаються законодавством, цим Статутом та контрактом.
Згідно із пп. 6.4.4. п. 6.4. Статуту, Ректор Університету видає накази і розпорядження, дає доручення, обов`язкові для виконання всіма учасниками освітнього процесу і структурними підрозділами Університету.
Підпунктом 6.4.7. п. 6.4. Статуту, Ректор Університету приймає на посаду та звільняє з посади працівників Університету, а також визначає їхні функціональні обов`язки. Призначає проректорів за погодженням із вченою радою та органом студентського самоврядування.
Тобто, аналізуючи зміст Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка, затвердженого наказом від 04 жовтня 2023 року за №1201, вбачається те, що в.о. Ректора Львівського національного університету імені Івана Франка при прийнятті Наказу за №317 від 05 березня 2025 року діяв в порядку та в межах наданих повноважень передбачених Статутом.
Відповідно до пп. 3 п. 11.12 Розділу 11 Статуту Львівського національного університету імені Івана Франка (посилання на який міститься в преамбулі Наказу №317 від 05.03.2025 року), науково – педагогічні, наукові та педагогічні працівники Університету зобов`язані дотримуватися норм педагогічної етики, моралі, поважати честь і гідність осіб, які навчаються у Університеті, прищеплювати їм любов до України, виховувати в дусі українського патріотизму і поваги до Конституції та законів України, державних символів та правил соціального співжиття.
Отже, як встановлено судом, підставою для звільнення ОСОБА_1 стало Рішення Комісії з питань етики та професійної діяльності Вченої ради Львівського національного університету імені Івана Франка від 03 березня 2025 року.
Підставою для засідання Комісії стало звернення Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Львівській області Т.Подвірного від 26 лютого 2025 року за №2806.2/25/01 (копія додається) щодо оприлюднених свідчень журналістки ОСОБА_3 (htths:bit.ly/4kj6C9Z) про можливі випадки сексуальних домагань зі сторони викладача факультету журналістики ЛНУ імені Івана Франка Йосипа Лося.
Питання чи містять такі дії ознаки аморального проступку досліджувалося на засіданні Комісії. За результатами наведеного засідання, враховуючи усі обставини, заслухавши пояснення професора ОСОБА_5 , пояснення усіх членів Комісії, здійснивши аналіз публікацій у ЗМІ, скарги колишніх студенток факультету журналістики як-от: ОСОБА_6 (а.с.70), ОСОБА_7 (а.с.71), ОСОБА_8 (а.с.72), Ярини Матвіїв (а.с.73), ОСОБА_9 (а.с.74), ОСОБА_10 (а.с.75), ОСОБА_11 (а.с.76), враховуючи позицію студентів факультету журналістики щодо відмови відвідувати лекційно-семінарські заняття під керівництвом професора ОСОБА_1 , було ухвалено рішення про те, що ним вчинено аморальні дії, які є несумісними з функціями викладача вищої школи.
Дійсно, скарги колишніх студенток охоплюють різні роки вчинення аморальних дій позивача.
Наприклад, у своїй скарзі ОСОБА_6 описує випадок який мав місце між нею і позивачем у 2011 році.
ОСОБА_7 описує випадок який мав місце між нею і позивачем у 2019 році.
ОСОБА_8 описує випадок який мав місце між нею і позивачем у 2018 році.
Ярина Матвіїв описує випадок який мав місце між нею і позивачем у 2004 році.
ОСОБА_9 описує випадок який мав місце між нею і позивачем у 2008 році.
ОСОБА_10 описує випадок який мав місце між нею і позивачем у 2014 році.
ОСОБА_11 описує випадок який мав місце між нею і позивачем у 2000 році.
Попри різні періоди таких випадків між колишніми студентками та їхнім викладачем (а сьогодні позивачем по справі ОСОБА_1 ) убачається, що аморальні дії останнього мають однотипний та систематичний характер. Це залишення віч-на-віч з студентками, безцеремонне приставання, брудні розмови та огидні висловлювання.
Як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем та його представником не ставилося питання про допит в якості свідків колишніх студенток університету які звернулися до Комісії з питань етики та професійної діяльності із відповідними зверненнями з метою спростування їхніх пояснень.
Тому на підставі рішення Комісії, в.о. ректора Львівського національного університету імені Івана Франка видано наказ №317, яким ОСОБА_1 було обґрунтовано звільнено з посади професора кафедри зарубіжної преси та інформації факультету журналістики Львівського національного університету імені Івана Франка, на підставі пункту 3 частини 1 статті 41 Кодексу законів про працю України, за вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.
Відповідно до статті 43 Кодексу законів про працю України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України, Бюро економічної безпеки України чи органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового та митного законодавства.
Згідно частини 3 статті 26 Закону України «Про освіту», керівник закладу освіти в межах наданих йому повноважень, зокрема, організовує діяльність закладу освіти, сприяє здоровому способу життя здобувачів освіти та працівників закладу освіти.
Відповідно до частини 1 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», безпосереднє управління діяльністю закладу вищої освіти здійснює його керівник (ректор, президент, начальник, директор тощо). Його права, обов`язки та відповідальність визначаються законодавством і статутом закладу вищої освіти.
Згідно пункту 7 частини 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту», серед іншого, керівник закладу вищої освіти в межах наданих йому повноважень призначає на посаду та звільняє з посади працівників.
Виходячи з вищенаведеного, колегія дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що у Комісії з питань етики та професійної діяльності Львівського національного університету імені Івана Франка відсутні повноваження щодо рекомендацій звільнити того чи іншого працівника ЛНУ ім. І. Франка, не знайшли свого підтвердження в процесі судового розгляду.
Безпосередньо на засіданні Комісії не вирішувалось будь-яких кадрових питань, а лише надано аналіз та оцінку дотриманню працівником моральних принципів та етики, що, у свою чергу, відноситься, як до освітньої, так і до виховної діяльності ЛНУ ім. І. Франка.
З встановлених у процесі розгляду справи обставин суд першої інстанції зазначив наступне.
Відповідач виступав роботодавцем позивача. Специфіка діяльності відповідача, а саме те, що це є навчальний заклад, безумовно встановлює певні характерні для належної організації навчального процесу стандарти, вимоги, правила та засади.
Не викликає сумніву те, що у навчальному закладі повинні підтримуватись, заохочуватись і позиціонуватися високі моральні цінності та стандарти. У даному випадку до таких дій можна віднести намагання керівництва, професорсько-викладацького складу, учнів, персоналу уникати проступків, які можуть виходити за умовні кордони загальноприйнятих правил та норм поведінки чи не відповідати критеріям моралі у демократичному суспільстві.
Відповідно до змісту поданих суду заяв та матеріалів, відповідач оцінив скарги колишніх студентів у звинуваченні позивача у домаганнях, як такі, що є несумісними з функціями викладача вищої школи.
Суд погоджується з доводами відповідача, що у вказаних діях позивача вбачається наявність аморального проступку як винного діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні звичаї суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту його трудової функції.
Приймаючи рішення про звільнення позивача та застосовуючи відповідну підставу визначену КЗпП, відповідач виходив з конкретного вчинку та поведінки позивача, яка була продемонстрована на широкий загал у публічному просторі (публікація з оприлюдненими свідченнями журналістки ОСОБА_3 , яка містить цілий ряд коментарів, які можна ідентифікувати як з колишніми випускниками Львівського національного університету імені Івана Франка так і з студентами, які навчаються на даний час на факультеті журналістики). Крім того, відповідач мав обґрунтовані підстави вважати, що подальша трудова діяльність позивача у навчальному закладі може спричинити непоправних репутаційних втрат для університету, адже очевидним є те, що залишення позивача у трудових відносинах могло бути оцінено суспільством як схвалення його дій та поведінки колективом цього навчального закладу.
У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі №458/394,22 викладено висновок про те, що «аналіз норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що працівники, які виконують виховну функцію, вчитель, педагог,вихователь, зобов`язані бути людьми високих моральних переконань та бездоганної поведінки. Якщо педагог недостойною поведінкою скомпрометував себе перед учнями, їх батьками, порушив моральні норми, втратив тим самим авторитет, дискредитував себе як вихователь, він може бути звільнений з роботи за п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України».
Водночас, Верховний Суд вкотре зауважує, що підставою для звільнення з підстав, визначених п.3 ч.1 ст.41 КЗпП України, може слугувати не будь який аморальний проступок, а безпосередньо такий, що несумісний із продовженням такої роботи.
Законодавцем не визначено критеріїв межі між сумісними і не сумісними з продовженням роботи проступками, а відтак саме на суд, з метою виконання завдання цивільного судочинства, покладено обов`язок самостійно надавати оцінку і встановити, чи є аморальний проступок, за який звільнено працівника, таким, що сумісний з продовженням роботи з урахуванням конкретних обставин справи.
Такі висновки узгоджуються зі сталою практикою Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах: від 27 березня 2019 року у справі №560/893/17, від 11 квітня 2019 року у справі №351/2141//16, від 31 липня 2019 року у справі №243/5802/16-ц, від 05 вересня 2019 року у справі №697/2520/18, від 02 жовтня 2019 року у справі №495/47/18, від 31 жотвня 2022 року у справі №219/9052/20, від 25 квітня 2024 року у справі №462/2096/23.
Щодо твердження позивача, що КЗпП встановлює строки про притягнення до дисциплінарної відповідальності, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив наступне.
З роз`яснень, які містяться в п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 3 ст. 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги ст. 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Таке звільнення допускається як за вчинення аморального проступку при виконанні трудових обов`язків, так і не пов`язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також, відповідно до практики ЄСПЛ, зокрема у справі «Гарсіа Руіз проти Іспанії (Garcia Ruiz v. Spain) від 21.01.1999 року (заява 30544/96), п. 26: «…при відхиленні скарги апеляційний суд може в принципі просто схвалити обґрунтування рішення суду нижчого суду…».
Зважаючи на вказане колегія суддів вважає за можливе в цілому схвалити мотиви суду першої інстанції щодо розгляду усіх позовних вимог, викладені в оскаржуваному рішенні, вважаючи такі належними та відповідними до встановлених обставин, що мають значення та вимог закону, без додаткового дублювання.
Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.
Керуючись ст.ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 03 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В. 

Судді: Мікуш Ю.Р. 

Шандра М.М.