Справа № 591/8654/25
Провадження № 2/591/2031/25

РІШЕННЯ
Іменем України
02 лютого 2026 року м. Суми 

Зарічний районний суд м. Суми в складі головуючого судді Зері Ю.О., за участю секретаря судового засідання Ткаченко Г.В., представника позивачки адвоката Зацепіна В.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в особі представника адвоката Зацепіна Віктора Сергійовича, до відповідача 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , до відповідача 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , за участю Органу опіки та піклування Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, вул. Харківська, 35, м. Суми, код ЄДРПОУ 34743343 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
установив:
31.07.2025 до Зарічного районного суду м. Суми надійшла вказана позовна заява, у якій представник позивачки просить суд визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 на підставі статей 71, 72 ЖК України.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2025 матеріали даної справи передані на розгляд судді Зері Ю.О.
В обґрунтування позову представник позивачки зазначає, що ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_2 , в даній квартирі також зареєстровані відповідачки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Як вказує представник позивачки, відповідачки декілька років не проживають за зареєстрованою адресою, не сплачують комунальні платежі, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей відповідачок у квартирі немає, житлом вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивачка відповідачкам не чинить, останні добровільно визначили собі інше місце проживання і спірним житлом не користуються понад 6 місяців без поважних причин. Тому позивачка просить суд визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_2 .
Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 04.08.2025 позовну заяву залишено без руху та надано представнику позивачки семиденний строк для усунення недоліків.
Після усунення виявлених недоліків ухвалою суду від 08.08.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі №591/8654/25; справу постановлено розглядати у порядку загального позовного провадження; призначено підготовче засідання у справі на 08.09.2025.
У судовому засіданні, яке відбулось 08.08.2025, відкладено підготовче засідання до 08.10.2025, у порядку статті 19 Сімейного кодексу України залучено до участі у справі орган опіки та піклування Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, запропоновано йому у строк до 07.10.2025 надати письмові пояснення щодо суті справи.
Ухвалою від 08.10.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу № 591/8654/25 до розгляду по суті на 08 грудня 2025 року; задоволено клопотання позивачки про виклик свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, наведених у позові, та просив їх задовольнити.
08.12.2025 у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 вказала, що є сусідкою позивачки та підтвердила той факт, що відповідачки дійсно не проживають за адресою: АДРЕСА_1 на даний час та не проживали раніше, а лише приходили періодично, проживали за іншою адресою.
Протокольною ухвалою суду від 08.12.2025 в судовому засіданні оголошувалась перерва до 02.02.2026, було запропоновано представнику позивача подати клопотання щодо виклику іншого свідка у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання свідка ОСОБА_5 
30.01.2026 від представника органу опіки та піклування Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради надійшов висновок від 30.01.2026, у якому наголошено на недоцільності зняття з зареєстрованого місяця проживання малолітньої ОСОБА_2 для забезпечення належного права дитини на житло.
Представником позивачки у судовому засіданні, яке відбулось 02.02.2026, було заявлено усне клопотання про виклик свідка ОСОБА_6 , яке було задоволено протокольною ухвалою.
У судове засідання прибув свідок ОСОБА_6 , вказав, що позивачка є його сусідкою, а відповідачки є донькою та дружиною сина позивачки, по АДРЕСА_1 відповідачки не проживали, а лише приходили у гості до позивачки, свідку невідомо, чи були зареєстровані, але проживали відповідачки у районі вул. Римського-Корсакова у м. Сумах. 
Відповідачки відзиву на позовну заяву не подали, у судове засідання не прибули, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися шляхом направлення судових повісток за місцем реєстрації, які в силу положень частини восьмої статті 128 ЦПК України вважаються врученими. 
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивачці ОСОБА_1 був виданий ордер № 1189 від 21.06.2000 на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_2 .
Згідно інформації на запит №96/30685 про склад зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 18.02.2025, яка видана ОСОБА_1 (головному квартиронаймачу) за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано п`ять осіб, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 . Власником особового рахунку є позивачка (о/р НОМЕР_4 ).
У зв`язку з тривалою відсутністю у квартирі відповідачок, позивачка зверталася із заявами до Відділу реєстрації місця проживання управління «ЦНАП» у м. Суми Сумської місткої ради щодо зняття їх з задекларованого місця проживання, однак останній було відмовлено у цьому, оскільки відповідно до постанови КМУ від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття з реєстрації осіб таким чином можливе лише для приватної форми власності, а позивачка не є власником нерухомого майна (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 , а лише є квартиронаймачем, що підтверджується наявними у матеріалах справи заявами від 18.02.2025 та 21.02.2025.
Як зазначала позивачка та підтвердив її представник у ході розгляду справи, відповідачки кілька років не проживають за адресою реєстрації, не несуть витрати на утримання житлового приміщення, не оплачують комунальні послуги, у квартирі відсутні їх особисті речі, при цьому позивачка вимушена нести витрати на утримання житла самостійно. Відтак у позивачки виникла необхідність у знятті з реєстрації позивачок на підставі статей 71, 72 Житлового кодексу України у судовому порядку, оскільки у позасудовому порядки вчинити вказані дії неможливо. 
Суд не може погодитись з доводами позовної заяви щодо наявності підстав для задоволення позову з огляду на наступне.
Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Частина перша статті 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до частин першої, другої статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.
Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Згідно статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).
При вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені законом, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.
Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.
Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі № 333/6160/17, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц.
При вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності.
Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідача права на житло. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.
Окрім того, суд звертає увагу на те, що відповідачкою у справі є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка як на момент пред`явлення позову, так і на момент ухвалення рішення суду є малолітньою дитиною.
За статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).
Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України, правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини четвертої статті 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Відповідно до частини третьої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
В силу статті 160 СК України, місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції).
Відповідно до частини другої статті18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 16.12.2020 року у справі № 206/4028/18).
При вирішенні спору суд бере до уваги наявний у матеріалах справи Висновок органу опіки та піклування Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради № 27.1-27/2747 від 30.01.2026, у якому зазначено що згідно інформації з реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, батько дитини ОСОБА_8 , має житлову нерухомість у місті Суми. Але оскільки малолітня дитина повинна бути зареєстрована з одним з батьків, а її батько та мати зареєстровані за однією адресою, перереєстрація дитини в іншому місці проживання не можлива. Також встановлено, що відповідно до вищевказаних реєстрів, у відповідачки (матері дитини) відсутнє житлове нерухоме майно, де можна було б зареєструвати малолітню ОСОБА_9 . Матеріали справи не містять контактних даних відповідачів, тому орган опіки та піклування, не може встановити факти забезпечення правом користування законними представниками дитини, належних умов проживання малолітньої ОСОБА_10 . Позивач зверталася до Центру надання адміністративних послуг з заявою щодо зняття відповідачів з задекларованого місця проживання, однак було отримано відмову, оскільки відповідно до постанови КМУ від 07.02.2022 № 265 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» зняття з реєстрації осіб таким чином, можливе лише для приватної форми власності, а позивачка не є власником нерухомого майна (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 , а лише є квартиронаймачем. Квартира перебуває у комунальній власності, тому орган опіки та піклування в особі Управління «Служба у справах дітей» СМР як представник виконавчого органу місцевого самоврядування, не може погодитись зі зняттям з реєстрації місця проживання малолітньої дитини без гарантування її законними представниками забезпечення належного права дитини на житло. Тому орган опіки та піклування вважає недоцільним зняття з реєстрованого місця проживання, малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Також у ході розгляду справи позивачкою не доведено, що спірна квартира не є єдиним житлом відповідачки ОСОБА_3 та що вона вибула із зареєстрованого місця проживання добровільно.
Надані свідками показання хоча і підтверджують факт тривалої відсутності відповідачок за місцем реєстрації, однак чи відсутні вони за власною волею не встановлено. 
Крім того як вбачається із змісту позовної заяви, підставою позову є необхідність позивачці нести витрати на утримання житла, у якому відповідачки зареєстровані, але не проживають, при цьому позивачкою не надано аргументованих пояснень щодо неможливості періодичного складання та подання надавачам комунальних послуг актів про не проживання відповідачок за місцем реєстрації (принаймні до моменту досягнення дитиною повноліття чи добровільного зняття з реєстрації відповідачками) з метою не нарахування додаткової плати за надані послуги.
Згідно статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частин першої, шостої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Коробов проти України» (заява № 39598/03 від 21 липня 2011 року) суд вказав, що при оцінці доказів, суд, як правило - застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумцій.
З огляду на наведене вище, даючи оцінку наявним доказам в їх сукупності, суд вважає, що доводи та твердження позивачки на дають підстав для визнання відповідачок такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а тому задоволенні позову належить відмовити.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, судові витрати суд залишає за позивачкою.
Керуючись статтями 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд 
ухвалив:
У позові відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Відповідач 2: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 03.02.2026.

Суддя Ю.О. Зеря