ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                  
 
01 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 638/18926/23
провадження № 51-714 кмо 25     
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого судді                             ОСОБА_1 , 
суддів:                                               суддів                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
                                                                  ОСОБА_4 ,   ОСОБА_5 , 
                                                                  ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , 
за участю:
секретаря судового засідання       ОСОБА_8 , 
прокурора                                      ОСОБА_9 ,
засудженого                                      ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції),
захисника                                          ОСОБА_11 
 
розглянула у відкритому судовому засіданні касаційні скарги засудженого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 на вирок ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 вересня 2024 року та ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 січня 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 62023170020001753, за обвинуваченням
ОСОБА_10 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком ІНФОРМАЦІЯ_1 від 30 вересня 2024 року ОСОБА_10 засуджено за ч. 5 ст. 111-1 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з організаційно-розпорядчими функціями, управлінням і розпорядженням майном підприємства, на строк 10 років із конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо обчислення строку відбування покарання, запобіжного заходу, судових витрат і долі речових доказів.  
Ухвалою ІНФОРМАЦІЯ_4 від 13 січня 2025 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11 залишені без задоволення, а вирок районного суду - без змін.
За вироком суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за колабораційну діяльність, тобто добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з використанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, за таких обставин. 
Станом на 24 лютого 2022 року ОСОБА_10 за наказом № 55-ОК від 07 липня 1994 року обіймав посаду майстра лісу ІНФОРМАЦІЯ_5 ДП « ІНФОРМАЦІЯ_6 », що згідно зі ст. 89 Лісового кодексу України та Положенням про державну лісову охорону, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2009 року № 976, належить до посад державної лісової охорони та має статус правоохоронного органу.
Надалі ОСОБА_10 , який був працівником правоохоронного органу і громадянином України, у період збройної агресії російської федерації проти України з травня (більш точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) по 23 вересня 2022 року, розумів протиправність своїх дій, діяв умисно, добровільно обійняв посаду «мастера леса ІНФОРМАЦІЯ_7 » підрозділу « ІНФОРМАЦІЯ_8 » «ГП « ІНФОРМАЦІЯ_9 » незаконно створеного на базі та в приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_5 , що у смт Борова Ізюмського району Харківської області, виконував на вказаній посаді організаційно-розпорядчі обов`язки, здійснював розподіл деревини серед населення, надавав дозволи на рубку деревини, яка розміщувалася на ділянках і складах ІНФОРМАЦІЯ_5 та перебувала на балансі підприємства.
Вимоги касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_11 ставить питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду і призначення нового розгляду в суді першої інстанції.
Мотивуючи свої вимоги, захисник вказує про допущені судами істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Зауважує, що у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_10 від 29 серпня 2023 року № 62023170020001753 було використано докази, які отримано в результаті виділення в окреме провадження з матеріалів кримінального провадження від 14 грудня 2022 року № 62023170020001250, а ті, у свою чергу, з`явилися в результаті тимчасового доступу до матеріалів кримінального провадження від 19 серпня 2022 року № 62023170020000605. Таким чином, стверджує, що основні письмові докази в цьому кримінальному провадженні здобуті стороною обвинувачення в ході досудового розслідування іншого кримінального провадження, тобто в позапроцесуальний спосіб, що суперечить вимогам ст. 217 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), а тому не можуть вважатися допустимими доказами.
Водночас звертає увагу, що тимчасовий доступ здійснив слідчий ДБР ОСОБА_12 , який не був членом слідчої групи. 
Також вказує, що суди неправильно застосували закон України про кримінальну відповідальність, оскільки під час розгляду кримінального провадження не було здобуто доказів добровільності взаємодії ОСОБА_10 з окупаційною адміністрацією, а також виконання ним організаційно-розпорядчих функцій. Судами не взято до уваги положень Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, відповідно до якої внаслідок воєнних дій особи, які втратили заробіток, повинні бути забезпечені можливістю отримати оплачувану роботу. Наголошує, що село Калинове було окуповане, опинилося без будь-якого представника влади, без зв`язку та електрики, єдиними засобами опалення будинків залишилися дрова і ОСОБА_10 , з огляду на свою діяльність, з об`єктивних причин за власною ініціативою без будь-якого дозволу окупаційної влади допомагав односельчанам.
Крім того, зазначає, що про діяльність ОСОБА_10 свідки обвинувачення особисто нічого не знали, така інформація їм відома з пліток, а їхні показання спростовуються показаннями свідків сторони захисту.
Також наполягає на невідповідності призначеного ОСОБА_10 покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. 
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_10 просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Вказує, що матеріали кримінального провадження не містять доказів того, що він працював на окупаційну адміністрацію, відсутня заява про прийняття на роботу, трудовий договір, щомісячний звіт про виконану роботу, графік роботи в пожежонебезпечний період. Наголошує, що перебував в окупації понад вісім місяців, без електрики, зв`язку і води, солдати рф нікого із чоловіків не випускали, тому він за власною ініціативою допомагав заготовляти дрова для опалювального сезону односельчанам, особливо людям похилого віку.
Стверджує, що показання свідків обвинувачення є надуманими, оскільки базуються на плітках, непослідовними, не відповідають фактичним обставинам та спростовуються показаннями допитаних свідків захисту. 
Зазначає про надмірну суворість покарання в частині конфіскації майна.
Вважає, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок, належним чином не перевірив та не дослідив матеріалів кримінального провадження, чим допустив однобічний розгляд справи.
Підстави розгляду кримінального провадження об`єднаною палатою
Ухвалою колегії суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі ІНФОРМАЦІЯ_10 (ККС) від 03 липня 2025 року матеріали провадження за вказаними касаційними скаргами на підставі ч. 2 ст. 434-1 КПК передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного кримінального суду (далі - об`єднана палата ККС).
Таке рішення колегія суддів прийняла у зв`язку з тим, що вважала за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів ІНФОРМАЦІЯ_11 .
Так, у постанові ІНФОРМАЦІЯ_11 від 28 квітня 2025 року (справа № 129/3193/19) міститься висновок про те, що спосіб долучення доказів, здобутих у результаті проведення слідчих дій під час досудового розслідування в іншому кримінальному провадженні, а саме на підставі статей 163, 164 КПК, не є отриманням таких доказів у порядку, встановленому вказаним Кодексом, оскільки цей спосіб стосується не збирання доказів, а заходів забезпечення кримінального провадження відповідно до положень Глави 10 КПК. Таким чином, рішення судів про визнання належними та допустимими доказів, здобутих хоч і за допомогою рішення слідчого судді, але у спосіб визначений кримінальним процесуальним законом як захід забезпечення кримінального провадження, не відповідає вимогам КПК та є передчасним.
Натомість колегія суддів ІНФОРМАЦІЯ_12 в ухвалі про передачу цього провадження на розгляд об`єднаної палати ККС має протилежну позицію та вважає, що хоча процедура залучення доказів і процесуальних документів з іншого кримінального провадження шляхом тимчасового доступу до речей та документів і не є досконалою, проте позиція ВС із цього питання є достатньо сталою. 
З огляду на викладене, виходячи з необхідності забезпечення додержання принципу правової (юридичної) визначеності, є передбачені законом підстави для здійснення касаційного розгляду цього провадження об`єднаною палатою ККС. 
Позиції учасників судового провадження
На касаційні скарги надійшло заперечення від прокурора у кримінальному провадженні, де наведено мотиви незгоди з доводами скарг і твердження про законність й обґрунтованість судових рішень.
Засуджений ОСОБА_10 та його захисник ОСОБА_11 у судовому засіданні підтримали скарги та просили їх задовольнити, висловлювали доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах, і вказували на неповноту й упередженість судового розгляду та недопустимість доказів.
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечував проти задоволення скарг, вважав наведені у них доводи безпідставними.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого та його захисника, думку прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження і доводи, викладені в касаційних скаргах, об`єднана палата ККС установила наступне.
У цьому кримінальному провадженні підлягає вирішенню об`єднаною палатою ККС питання, чи впливає на допустимість доказів їх отримання в порядку тимчасового доступу, а не в ході проведення слідчих дій.
Відповідно до ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого досудового розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Отже, застосування належної юридичної процедури є не самоціллю, а важливою умовою досягнення результатів кримінального судочинства, визначених законодавцем як пріоритетні: захисту особи, суспільства та держави від злочинних посягань, охорони прав і свобод людини, забезпечення оперативного й ефективного розкриття кримінальних правопорушень і справедливого судового розгляду.
Порядок отримання доказів через здійснення слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні регулюється Розділом ІІІ КПК, а главою 4 цього Кодексу встановлено критерії допустимості доказів. У той же час тимчасовий доступ до речей і документів є заходом забезпечення кримінального провадження та передбачений Розділом ІІ КПК. 
При цьому, за приписами ст. 166 КПК у разі невиконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів слідчий суддя, суд за клопотанням сторони кримінального провадження, якій надано право на доступ до речей і документів на підставі ухвали, має право постановити ухвалу про дозвіл на проведення обшуку згідно з положеннями цього Кодексу з метою відшукання та вилучення зазначених речей і документів, тобто матеріальних носіїв інформації (фактичних даних), які є доказами в кримінальному провадженні.
Приписи вказаної норми, як і ті, що передбачені ст. 93 КПК, переконливо свідчать, що сторони мають право збирати докази, крім як у спосіб проведення слідчих (розшукових) дій, а також і шляхом здійснення інших дій, які здатні забезпечити подання суду належних і допустимих доказів у порядку, передбаченому законом.
Суд зазначає, що відповідно до частини 1 статті 159 КПК тимчасовий доступ до речей і документів надається особою, у володінні якої вони знаходяться. Лише у разі відмови особи надати такий доступ, процесуальний закон вимагає втручання слідчого судді, який своєю ухвалою може зобов`язати володільця надати органу досудового розслідування тимчасовий доступ до речей і документів (справа № 711/2233/18).
Суд вже неодноразово приходив до висновку, що КПК не вимагає від слідчого здійснювати збирання доказів виключно шляхом отримання тимчасового доступу до них. У разі, коли особа, у розпорядженні якої знаходяться речі, документи та інші матеріали, які мають доказове значення для встановлення обставин вчинення кримінального правопорушення, висловлюючи своє волевиявлення, добровільно надає їх слідчому, це не свідчить про здобуття таких доказів органом досудового розслідування у позапроцесуальний спосіб та не є підставою для визнання їх недопустимими (справа № 596/509/22).
Окремо Суд наголошує, що у разі об`єднання кількох проваджень в одне або навпаки виділення окремого провадження із первинного, спеціальної процедури для використання здобутих у межах первинного провадження доказів КПК не передбачено і такі докази можуть використовуватися без будь-яких додаткових дозволів як у об`єднаному провадженні, так і у виділених провадженнях. 
Зокрема, кримінальним процесуальним законом визначений механізм об`єднання в одне провадження матеріалів досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, а також матеріалів досудових розслідувань, по яких не встановлено підозрюваних, проте є достатні підстави вважати, що кримінальні правопорушення, щодо яких здійснюються ці розслідування, вчинені однією особою (ч. 1 ст. 217 КПК).
Відповідно до ч. 3 ст. 217 цього Кодексу в разі необхідності матеріали досудового розслідування щодо одного або кількох кримінальних правопорушень можуть бути виділені в окреме провадження, якщо одна особа підозрюється у вчиненні кількох кримінальних правопорушень або дві чи більше особи підозрюються у вчиненні одного чи більше кримінальних правопорушень.
З матеріалів кримінального провадження стосовно ОСОБА_10 , яке є предметом цього касаційного перегляду, встановлено, що 19 серпня 2022 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) були внесені відомості за № 62022170020000605 за повідомленням про наявність ознак державної зради в діях окремих службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_13 . 
У цьому провадженні здійснено ряд слідчих (розшукових) дій, за результатами яких виявлено ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК, у діях працівників лісових господарств Харківської області та внесено відомості в ЄРДР 14 грудня 2022 року за № 62022170020001250.
Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Харкова від 22 грудня 2022 року задоволено клопотання прокурора про тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальному провадженні № 62022170020001250, надано слідчим групи слідчих та прокурорам групи прокурорів тимчасовий доступ до матеріалів кримінального провадження № 62022170020000605, а саме до оригіналів і копій документів, вилучених під час обшуку 23 вересня 2022 року у приміщенні ДП « ІНФОРМАЦІЯ_6 », а також інших документів та носіїв інформації в межах наведеного кримінального провадження, які мають доказове значення, з можливістю їх вилучення.
16 січня 2023 року вказана ухвала була виконана, про що складено відповідний протокол з описом вилучених документів.
29 серпня 2023 року з матеріалів досудового розслідування № 62022170020001250 в окреме провадження були виділені матеріали за фактом колабораційної діяльності майстра лісу ДП « ІНФОРМАЦІЯ_6 » ОСОБА_10 , яке внесено до ЄРДР за № 62023170020001753. У тому числі були виділені та долучені до цього кримінального провадження вказані вище документи, отримані на підставі ухвали слідчого судді від 22 грудня 2022 року.
Саме ці докази сторона захисту вважає недопустимими внаслідок того, що вони, на думку захисту, здобуті у процесуальний спосіб, який суперечить вимогам ст. 217 КПК.
Натомість наявність у матеріалах провадження ухвали слідчого судді, до повноважень якого входить здійснення судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні, є додатковою гарантією дотримання прав і свобод людини, передбачених Конвенцією та/або Конституцією України, під час отримання цих доказів.
Такий підхід є усталеним у правозастосовній практиці, узгоджується з позиціями ККС, зокрема в постанові від 07 грудня 2022 року (справа № 180/620/20), та спрямований на єдність судової практики щодо застосування норм права в подібних правовідносинах. А тому, повертаючись до питання, яке підлягало вирішенню в цьому провадженні, об`єднана палата ККС доходить висновку, що надійність джерела походження та доказів, отриманих за допомогою тимчасового доступу до речей і документів з іншого провадження, є не меншою, аніж отриманих у результаті слідчих (розшукових) дій. 
Зважаючи на викладене, об`єднана палата ККС не вбачає порушень вимог кримінального процесуального закону в ході отримання письмових доказів у цьому кримінальному провадженні, як про це пишуть засуджений та його захисник у касаційних скаргах, а, отже, такі докази слід вважати допустимими.
Щодо доводів касаційних скарг засудженого ОСОБА_10 і захисника  ОСОБА_11 .
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Під час вирішення питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу. При перевірці доводів касаційної скарги суд виходить із фактичних обставин, установлених судами.
Враховуючи наведені вимоги закону, доводи касаційних скарг щодо неповноти судового розгляду, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та надуманості показань упереджених свідків не є предметом перевірки суду касаційної інстанції. Натомість, ці питання досліджувалися в судах першої та апеляційної інстанцій, які навели обґрунтовані мотиви своїх рішень. При цьому суди ретельно дослідили всі докази з достатньою повнотою і дійшли висновку про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК.
Щодо доводів сторони захисту про недопустимість письмових доказів, а саме «Платежной ведомости № 2 от 01.09.2022», «Платежной ведомости № 2 от 25.08.2022», отриманих шляхом тимчасового доступу до матеріалів провадження № 62022170020000605, яке здійснив слідчий ДБР ОСОБА_12 , що не входив до складу слідчої групи, слід зазначити таке.
Суди перевіряли вказаний довід та визнали його безпідставним. 
Оскільки сторона захисту вважає порядок отримання цих доказів таким, що не відповідає вимогам кримінального процесуального закону, суд касаційної інстанції звертає увагу на наявність у матеріалах кримінального провадження протоколу тимчасового доступу до речей і документів, відповідно до якого у цій процесуальній дії брали участь двоє слідчих: слідчий ОСОБА_12 (який здійснював досудове розслідування у кримінальному провадженні № 62022170020000605 до якого надано доступ) та старша слідча ОСОБА_13 (яка входила до групи слідчих у кримінальному провадженні № 62022170020001250). Згідно цього протоколу слідчій ОСОБА_13 був наданий доступ до матеріалів кримінального провадження, зазначених в ухвалі слідчого судді від 22 грудня 2022 року. Протокол містить необхідні реквізити й підписи обох слідчих, у той час як опис документів, вилучених на підставі цієї ухвали, склав слідчий ОСОБА_12 . Таким чином, порушень ст. 165 КПК під час виконання ухвали про тимчасовий доступ до речей і документів не встановлено.
Враховуючи наведене, об`єднана палата ККС не вбачає підстав для визнання письмових доказів недопустимими, оскільки під час їх отримання не було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Не знайшли свого підтвердження доводи касаційних скарг про ненадання судом належної оцінки показанням свідків.
На підтвердження винуватості засудженого суди послалися на показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які до 24 лютого 2022 року також працювали на посаді майстра лісу, але після окупації відмовилися працювати в лісництві. Жодного примусу до співпраці ніхто до них не застосовував, негативних наслідків після відмови для них не настало. При цьому свідки повідомили, що ОСОБА_10 продовжував працювати у лісництві та складав списки на заготівлю дров. 
Свідок ОСОБА_16 пояснив, що під час окупації ОСОБА_10 співпрацював з окупаційною владою, був лісничим, отримував за це заробітну платню в російських рублях, купив собі генератор. Влітку 2022 року свідок разом зі свідком ОСОБА_17 приїжджав до ОСОБА_10 , отримали від нього усний дозвіл на заготівлю дров, обвинувачений показав їм, де можна пиляти дрова. Свідок вказав, що вони зверталися саме до ОСОБА_10 , оскільки люди знали, що він є лісничим ІНФОРМАЦІЯ_5 при окупаційній владі та з приводу заготівлі дров необхідний його дозвіл. Для отримання такого дозволу до обвинуваченого також зверталися інші особи. Без дозволу ОСОБА_10 люди боялися ходити в ліс, адже всюди були окупанти.
Свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 також підтвердили, що самостійно в ліс ходити було неможливо, мешканці села боялися заготовляти дрова без дозволу ОСОБА_10 , який казав, що він, як лісничий, буде узгоджувати це питання з комендантом, а через деякий час дозволяв заготовити 1 причіп дров. У разі необхідності заготовити більшу кількість дров, обвинувачений казав про необхідність звертатися до коменданта с. Борова. У ОСОБА_10 був зошит, в який він записував дані людей, що брали дрова. Окупаційна влада ставилася до обвинуваченого лояльно, він міг вільно пересуватися, безперешкодно проїжджав блокпости, хоча інші не могли їздити через них на автомобілях. На думку свідків, ніхто ОСОБА_10 не примушував працювати на окупаційну владу, він не був пригніченим, тілесних ушкоджень не мав.
Свідок ОСОБА_20 пояснив, що під час окупації ОСОБА_10 співпрацював з окупаційною владою, працював лісничим, вихвалявся тим, що отримує заробітну плату, всього отримав 60 тисяч російських рублів, пайок, невдовзі отримає посвідчення лісничого, вхожий у ІНФОРМАЦІЯ_14 . До ОСОБА_10 додому приїжджали військові РФ, він їх приймав, влаштував застілля. Він роз`їжджав по селах, на блок-постах його не зупиняли, купив генератор.
Свідок ОСОБА_21 пояснив, що влітку 2022 року ОСОБА_10 приїхав до нього додому, розказував, що працює лісничим, отримує заробітну плату 30 тисяч рублів на місяць, а також сказав, що якщо свідок піде по дрова сам, то нова влада може за це сильно покарати.
Свідок ОСОБА_22 надав показання про те, що обвинувачений був єдиною особою в селі, хто розпоряджався деревиною, всі про це знали, до нього зверталися з приводу заготівлі дров. Обвинувачений казав, що узгодить це питання в комендатурі або лісництві та повідомить результат. Без дозволу ОСОБА_10 брати дрова було не можна.
Вказані свідки були попереджені судом про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань. Захисник та засуджений у касаційних скаргах не навели аргументів того, що свідки в суді давали завідомо неправдиві показання або мали особисту зацікавленість у результатах розгляду цього кримінального провадження чи мали намір обмовити обвинуваченого. Крім того, сторона захисту не була позбавлена в судовому засіданні можливості ставити свідкам запитання, у тому числі з метою підтвердження своєї версії, що обвинувачений лише допомагав жителям села. Тому її доводи щодо надання судом неправильної оцінки показанням свідків та неповноти викладення цих показань у вироку є безпідставними.
Також суди навели мотиви, з яких відкинули показання інших свідків - ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , оскільки ці свідчення не узгоджувалися з іншими доказами, крім того, вказані свідки або є родичами обвинуваченого або перебувають із ним у дружніх стосунках, а тому суди мали об`єктивні підстави стверджувати, що вони надали неповні та суперечливі показання.
Крім того, суд дослідив, оцінив і поклав в основу вироку відомості, що містяться у висновку експерта від 31 жовтня 2023 року № 3339, відповідно до якого підписи в графі « ОСОБА_28 » у «Платежной ведомости от 01.09.2022 (за период с 01 по 31 мая 2022)», «Платежной ведомости от 01.09.2022 (за период с 01 по 26 июня 2022)», «Платежной ведомости от 25.08.2022 (за период с 01 по 31 июля 2022)» виконані ОСОБА_10 .
Згідно з протоколом обшуку, проведеного за адресою проживання обвинуваченого, у нього було вилучено контрольну книгу, зошити, блокноти і посвідчення працівника державної лісової охорони.
Під час обшуку приміщення ІНФОРМАЦІЯ_15 було виявлено й вилучено копії документів, чорнові записи щодо діяльності лісгоспу при окупаційній владі, зокрема вказані вище платіжні відомості, «Штатное расписание Государственное предприятие « ІНФОРМАЦІЯ_16 », «Учет рабочего времени по Боровскому лесничеству за июнь 2022 г.» та «Учет рабочего времени по Боровскому лесничеству за июль 2022 г.», в яких зазначено відомості про відпрацьований час ОСОБА_10 як майстром лісу, документ із назвою « ІНФОРМАЦІЯ_17 », де в графі 12 зазначений « ОСОБА_28 »; «График дежурства сотрудников Боровского лесничества на июль 2022 год» і «График дежурства сотрудников Боровского лесничества на сентябрь 2022 год», в яких вказаний « ОСОБА_28 » та інші документи щодо створення та діяльності незаконних органів на території Куп`янського району Харківської області, які підтверджують, що обвинувачений добровільно зайняв посаду «мастера леса» у незаконно утвореному окупаційною владою органі.
При цьому суд правильно зазначив, що відсутність наказів про призначення ОСОБА_10 на цю посаду, відомості щодо його функціональних обов`язків, у цьому конкретному випадку не спростовує його винуватості за наявності інших зібраних у справі доказів у їх сукупності, враховуючи, що вказані відомості велися саме окупаційною владою і незаконними органами влади, створеними на тимчасово окупованій території.
За ч. 5 ст. 111-1 КК, серед іншого, передбачена відповідальність за добровільне зайняття громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, у тому числі, в окупаційній адміністрації держави-агресора.
Окупаційна адміністрація Російської Федерації - це сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг (п. 6 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).
Суд звертає увагу, що лише самого факту добровільного зайняття громадянином України такої посади достатньо для кваліфікації відповідних дій за ч. 5 ст. 111-1 КК.
Окрім цього, Суд зауважує, що ст. 111-1 КК передбачає кримінальну відповідальність за різні кримінально-карані діяння. Залежно від інкримінованої форми колабораціонізму, одні з них можуть вчинюватися спеціальним суб`єктом, а інші - загальним, для одних форм колабораціонізму важливим є місце вчинення кримінального правопорушення, а для інших - ні. Тобто залежно від форми колабораціонізму, яка інкримінується особі, місце вчинення діяння як ознака об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, може мати кримінально-правове значення або ж ні (наприклад, ця ознака не має кримінально-правового значення у разі здійснення пропаганди в закладах освіти (ч. 3 ст. 111-1 КК), передачі матеріальних ресурсів (ч. 4 ст. 111-1 КК)).
Колегія суддів звертає увагу, що у цьому провадженні засуджений, який до окупації працював у правоохоронному органі, зайняв посаду в органі, покликаному виконувати аналогічні функції, створеному окупаційною владою як складової окупаційної адміністрації в контексті приписів п. 6 ст. 1-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Сумнівів у тому, яку посаду ним було зайнято, розуміння змісту функцій, які він виконував за посадою, у засудженого не виникало і обґрунтованого підґрунтя до омани з цих питань у нього не існувало.
Посилання в касаційних скаргах на необхідність урахування положень Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року є безпідставним, оскільки в суді беззаперечно встановлено, що обвинувачений добровільно, без будь-якого примусу обійняв посаду в незаконно створеній окупаційній адміністрації, за виконану роботу отримував грошові кошти від окупаційної влади, купив собі генератор, мав можливість вільно пересуватися, про факти застосування будь-якого насильства, тиску, примусу не повідомляв, тілесних ушкоджень, пригніченого стану свідки в нього не бачили, у зв`язку із чим суди чітко зазначили, що він мав фізичну можливість не працювати в незаконному органі, але використовував займану посаду у своїх цілях за відсутності відповідних підстав до висновку про відсутність протиправності його діяння в аспекті приписів статей 39, 40 КК. 
Суди встановили, що засуджений діяв добровільно і колегія суддів не має сумніву у правильності такого висновку. Сам засуджений повідомляв, що працював на посаді майстра ІНФОРМАЦІЯ_18 під час окупації, однак покликався на те, що він мав на це право відповідно до положень Женевської конвенції.
Суд жодним чином не ставить під сумнів застосовність положень Конвенції щодо можливості громадян України працювати з метою забезпечення свого існування на окупованих територіях. Водночас Суд звертає увагу на те, що необхідно враховувати, які саме посади обіймає особа, яку саме діяльність вона здійснює, на що спрямована така діяльність, чи має вона «контролюючий» вплив на інших громадян, чи може особа впливати на права інших громадян, в тому числі обмежувати їх, чи полягають дії особи у пропаганді або утвердженні будь-яким чином окупаційної влади тощо. Тобто суд повинен звертати увагу на те чи полягає така діяльність в утвердженні окупаційної влади, та як наслідок, чи підпадає під дію та правила, визначені Конвенцією.
У цьому провадженні сторона захисту сама наголошує про те, що засуджений приймав рішення щодо надання дров, дозволяв їх заготівлю, отже мав визначальний вплив на можливість односельчан, які залишились на окупованій території, забезпечувати свою життєздатність. Вочевидь, що цей факт усвідомлювався не лише жителями села, а й засудженим і особами, які надали йому функції представника окупаційної влади.
З показань свідків, які Суд відтворював вище, чітко слідує усвідомлення селянами функціоналу посади, яку обіймав засуджений, кола його обов`язків і впливу рішень засудженого на кінцеве рішення щодо заготівлі дров. 
Суд враховує ці обставини і не погоджується із мотивами захисту про те, що засуджений керувався лише бажаннями допомогти селянам, особливо людям похилого віку, заготовити чи отримати дрова. З показань свідків видно інше спрямування діяльності засудженого щодо впливу на процеси, пов`язані із забезпеченням осель теплом, в тому числі контроль за спроможністю жителів села заготовити дрова.
Суд не вважає, що засуджений керувався виключно намірами допомогти односельчанам, враховує той факт, що колишній український правоохоронець приступив до виконання аналогічної діяльності в складі структур, створених окупаційною владою, і тому не вважає, що на таку діяльність поширюється захист положень Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року.
З урахуванням викладеного вище Суд не вважає, що дія вказаних положень згаданої Конвенції поширюється на засудженого в цій справі.
Зазначений склад правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 111-1 КК, передбачає широкий діапазон незаконних дій - від зайняття посад, пов`язаних із виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, до обрання у відповідні органи тощо.
Суд нагадує, що до організаційно-розпорядчих функцій належать обов`язки зі здійснення керівництва галуззю промисловості, трудовим колективом, ділянкою роботи, виробничою діяльністю окремих працівників на підприємствах, в установах чи організаціях незалежно від форми власності.
Суд встановив, що ОСОБА_10 був призначений на посаду майстра лісу окупованою адміністрацією, виконував свої функції з розподілу сировини серед населення, обліку та видачі дозволів на вирубку лісу, які узгоджував з окупаційною адміністрацією, що належать до організаційно-розпорядчих функцій. Саме обвинувачений вирішував, де і що дозволено вирубувати, вказував мешканцям конкретне місце та надавав дозвіл на вирубку, узгоджений із окупаційною владою. Згідно показань самого обвинуваченого та свідків, представників окупаційної влади на території села не було, а отже, ОСОБА_10 був єдиною особою, уповноваженою на вирішення питань заготовки деревини населенням на певній території, тобто керував цією ділянкою роботи. 
До посадових обов`язків майстра лісу, зокрема, входить не тільки надання дозволів на вирубку лісу, але й перевірка наявності таких дозволів, зупинка на території лісового фонду транспортних засобів та проведення їх огляду, а також складання протоколів у випадку виявлення порушень при заготівлі лісу. ОСОБА_10 тривалий час працював на посаді майстра лісу, після окупації продовжував працювати на посаді, яка за законодавством України пов`язана з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, а тому усвідомлював, які функції він буде зобов`язаний виконувати на цій посаді. 
У контексті наведеного, суд касаційної інстанції погоджується з висновками місцевого та апеляційного судів про те, що ОСОБА_10 добровільно зайняв посаду « ІНФОРМАЦІЯ_19 », тобто посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих функцій при окупаційній владі держави-агресора - рф, створеній на тимчасово окупованій території, тому, що такий висновок ґрунтується на об`єктивно з`ясованих обставинах, які підтверджені доказами, безпосередньо дослідженими під час судового розгляду й оціненими судом згідно зі ст. 94 КПК.
Також матеріали кримінального провадження не містять відомостей про примус обвинуваченого щодо зайняття відповідної посади. Суд зауважив, що інші працівники мали можливість не співпрацювати з окупаційною владою, тоді як ОСОБА_10 свідомо обійняв посаду, виконував інструкції окупантів, що полягали в контролі за вирубкою лісу на відповідній території. Крім того, суд зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що обвинувачений перебував під психологічним чи фізичним тиском або побоювався за своє життя та життя членів його родини.
З огляду на вказані докази в сукупності, досліджені в суді та оцінені відповідно до вимог ст. 94 КПК, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 5 ст. 111-1 КК, яке полягає в добровільному зайнятті громадянином України посади, пов`язаної з виконанням організаційно-розпорядчих функцій, у незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території.Вирок місцевого суду відповідає приписам ст. 370 КПК, є законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Призначене судом покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, враховує ступінь тяжкості скоєного, його суспільну небезпечність, дані про особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують й обтяжують покарання, та є необхідним і достатнім для виправлення винного і попередження вчинення нових злочинів. 
Крім того, ОСОБА_10 обіймав посаду в незаконних органах влади, створених на тимчасово окупованій території, та отримував оплату такої праці. Враховуючи це, суд встановив наявність у його діях корисливого мотиву, що є підставою для застосування додаткового покарання, передбаченого санкцією статті, у виді конфіскації майна. А тому посилання засудженого в касаційній скарзі на необґрунтованість призначення такого покарання є непереконливим.
Апеляційний суд у межах, установлених ст. 404 КПК, та в порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційної скарги сторони захисту і визнав їх безпідставними, навівши в ухвалі відповідно до ст. 419 КПК мотиви на їх спростування. 
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, вона повною мірою відповідає положенням статей 370, 419 КПК, тому касаційні доводи засудженого і захисника про протилежне теж неприйнятні.
Матеріали провадження не містять даних про істотне порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були би безумовними підставами для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційних скарг засудженого та захисника немає.
На виконання положень ч. 4 ст. 442 КПК України зарезультатами розгляду цього провадження об`єднана палата ККС робить висновок про застосовування норми права.
Висновок щодо застосування норми права.
Речі та документи, отримані у порядку тимчасового доступу, можуть бути використані у кримінальному провадженні як докази, і той факт, що вони отримані на підставі положень КПК, які регламентують здійснення та реалізацію заходів забезпечення кримінального провадження, та не є слідчою дією, не впливає на їх допустимість.
Керуючись статтями 433, 436 - 438, 442 КПК України, об`єднана палата ККС у складі Верховного Суду
ухвалила: 
Вирок Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2024 року та ухвалу ІНФОРМАЦІЯ_2 від 13 січня 2025 року стосовно  ОСОБА_10  залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_10 та захисника ОСОБА_11  - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1   	ОСОБА_2 	ОСОБА_3 	
ОСОБА_4 	ОСОБА_5 	ОСОБА_6   	
ОСОБА_7