КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

справа №759/8767/24                                                                                       Головуючий у І інстанції - Сенько М.Ф.
апеляційне провадження №22-ц/824/14881/2025                                       Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
 
18 листопада 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,
за участю секретаря Миголь А.А.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз Ольга Валеріївна про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця,-
 
установив:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. про визнання договору міни удаваним та переведення прав та обов`язків покупця.
Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що він є власником 11/18 часток квартири АДРЕСА_1 , які йому належать на праві приватної власності: 6/18 частин на підставі договору дарування від 01 листопада 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А., 5/18 частин на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2009 року. 
Вказував, що йому у жовтні 2022 року стало відомо про пред`явлення до нього позову у справі №759/13169/22 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення, з якого він дізнався, що 05 січня 2022 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з однієї сторони та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з другої сторони було укладено Договір міни 7/18 частин посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрованого в реєстрі за №66 . 
Зазначав, що за умовами Договору міни ОСОБА_4 , ОСОБА_5 обміняли 7/18 часток у квартирі, вартістю 218384 грн., які належали їм на праві спільної часткової власності, на тример Rowenta TN1400F1, який належав ОСОБА_3 та на чайник Tefal KO261130, який належав ОСОБА_1 , загальною вартістю 1668 грн., за що отримали грошову доплату в розмірі 216716 грн., що дорівнює понад 99 % вартості частки нерухомого майна, тобто майже повну суму, а тому дійсною спрямованістю волі сторін при укладенні договору міни, мотиви вчинення ними правочину свідчать про ухилення власників частки нерухомого майна від надання переважного права на купівлю її частки іншому співвласнику, що свідчить про удаваність правочину, який насправді є договором купівлі-продажу. 
Вважав, що спірний договір міни є удаваним правочином вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу, а якщо  укладений договір є  договором купівлі - продажу, то в даних правовідносинах повинне застосовуватись  правило  переважного  права співвласника майна на придбання  частки у такому майні.
Просив суд, визнати договір міни, укладений 05 січня 2022 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрованого в реєстрі за №66, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.
Перевести на нього, ОСОБА_2 права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрованого в реєстрі за №66.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року зазначений вище позов задоволено.
Визнано договір міни, укладений 05 січня 2022 року між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрованого в реєстрі за №66, удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.
Переведено на ОСОБА_2 права та обов`язки покупця за Договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрованого в реєстрі за №66.
Перераховано ОСОБА_1 , ОСОБА_3 з депозитного рахунку Святошинського районного суду м. Києва вартість 7/18 часток у квартирі у розмірі 218384 грн., сплачені за платіжною інструкцією №0.0.3981550606.1 від 02 листопада 2024 року.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначив, що сума доплати є істотною умовою, що передбачено ч. 3 ст. 715 ЦК України, відповідно до якої договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.
Закон не встановлює та не обмежує розмір доплати при укладенні договору міни, а також не встановлює вимоги, щодо рівноцінності товарів, які є предметом обміну.
Будь-яких доказів позивачем на підтвердження удаваності оспорюваного договору міни, а саме на підтвердження того, що воля сторін договору міни була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відноси, ніж ті, які передбачені правочином, і між сторонами виникли інші права та обов`язки, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, суду надано не було.
Сторони оспорюваного правочину досягли домовленості щодо всіх його істотних умов, отримали у власність грошові кошти та товар, який був переданий в обмін на частину квартиру, що підтверджується реальністю договору та наміри сторін.
Зазначає, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 25 жовтня 2021 року передавали позивачу заяви про майбутній продаж своїх часток у спільному майні, що підтверджує дотримання відповідачами процедури повідомлення співвласника майна про майбутній його продаж і відсутність порушеного права позивача в даній частині.
Просив суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_4 , ОСОБА_5 подали відзиви, в обґрунтування яких зазначили, що вони неодноразово пропонували позивачу купити їх частки квартири, але ОСОБА_2 ігнорував усі пропозиції, продовжуючи створювати перешкоди у користуванні майном.
Таким чином, заяви щодо продажу своїх часток квартири АДРЕСА_1 були надіслані позивачу ще у жовтні 2021 року, а оспорюваний правочин сторонами укладено 05 січня 2022 року, то за таких умов необхідності вчиняти удаваний правочин, як стверджує позивач, для приховування договору купівлі-продажу не було жодного сенсу, оскільки мета на вчинення удаваного правочину має бути очевидною, а з тверджень викладених у позові, цього не вбачається.
Отже, оскаржуваним рішенням порушено їх право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.
Просили суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що тример Rowenta TN1400F1, який належав ОСОБА_3 , та чайник Tefal KO261130 , який належав ОСОБА_1 , загальною вартістю 1668 грн., які були предметами договору міни, є звичайні, придбані в той же день 05 січня 2022 року за декілька годин до вчинення договору міни, та не мають будь-яких унікальних характеристик, які б обумовлювали зацікавленість відповідачів у отриманні саме таких речей.
Також судом встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 отримали грошові кошти від ОСОБА_1 , ОСОБА_3 в розмірі 216716 грн., а ринкова вартість відчужених часток квартири становила 218384 грн.
Дані обставини визнали як представник відповідачів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , так і відповідач ОСОБА_1 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір міни від 05 січня 2022 року за своїм змістом схожий на договір купівлі-продажу, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір міни є удаваним правочином вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу.
Таким чином, суд констатував порушення прав позивача, як співвласника квартири, на переважне право перед іншими особами купівлі частки такої квартири.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Згідно з ч. 1 ст. 235 ЦК України, удаваний правочин - це правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який вони насправді вчинили.
В такій ситуації існують два правочини: один - удаваний, а інший - той, який сторони дійсно мали на увазі.
Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином.
Удаваний правочин своєю формою приховує реальний правочин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі №522/14890/16-ц, зроблено правовий висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини.
За удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Удаваний правочин своєю формою прикриває реальний правочин.
Відповідно до ст. 715 ЦК України, за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар.
Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін.
Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості.
Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов`язань щодо передання майна обома сторонами, якщо інше не встановлено договором або законом.
Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги).
Тлумачення вищевказаної норми стосовно правової сутності змісту договору міни дає підстави для висновку, що доплата (компенсація) за нерівноцінний товар не повинна бути більшою, ніж половина його вартості, оскільки в іншому випадку укладений сторонами правочин перетворюється у договір купівлі-продажу.
Отож, юридична можливість сторони здійснити доплату різниці оціночної вартості обмінюваних товарів передбачена як спеціальна норма для покриття лише певного розміру суми вартості нерівноцінних обмінюваних товарів.
У розумінні ж ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Договір міни, як і договір купівлі-продажу, є відплатним, оскільки передбачає надання зустрічного задоволення за переданий у власність товар.
Однак особливість договору міни полягає в характері зустрічного задоволення.
Якщо у договорі купівлі-продажу покупець зобов`язаний сплатити за передане йому у власність майно певну грошову суму, то у договорі міни оплата за переданий у власність товар здійснюється у вигляді передання іншого товару, виконання робіт чи надання послуг з можливою доплатою.
Крім цього, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю, проте такого права він не має при укладенні договору міни.
Правова природа договору не залежить від його назви, а визначається з огляду на його зміст, тому оцінюючи відповідність волі сторін та укладеного договору фактичним правовідносинам, суд повинен надати правову оцінку його умовам, правам та обов`язкам сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і певних правових наслідків.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року (справа №761/36779/20).
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тому, доведення удаваності правочину відбувається не лише шляхом аналізу змісту укладеного правочину, а за допомогою інших, непрямих доказів (зокрема, відсутність розумного мотиву укладення договору).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 03 листопада 2022 року (справа №912/3747/20).
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Під час розгляду справи в суді встановлено, що тример Rowenta TN1400F1 та чайник Tefal KO261130, які були предмета договору міни, є звичайними та не мають будь-яких унікальних характеристик, які б обумовлювали зацікавленість відповідачів у отриманні саме такого тримеру та чайнику. Дану обставину визнали й відповідачі під час розгляду справи.
Суд першої інстанції вірно встановив, що договір міни укладений із значною доплатою, що дорівнює 99% вартості обмінюваної частки квартири, тобто майже повну суму, дослідив питання дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договору міни, мотиви вчинення ними правочину та можливе ухилення власників частки від надання переважного права на купівлю їх частки іншим співвласником. Водночас відповідачі не надали жодних доказів, які пояснювали би мотиви вчинення правочину міни із такою значною доплатою.
Колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції взяв до уваги, те що спірний договір за своїм змістом лише схожий на договір міни, однак за своєю фактичною природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які останні мали при його укладенні, таким не є.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що договір міни є удаваним правочином вчиненим з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу;
Якщо укладений договір є договором купівлі - продажу, то в даних правовідносинах повинне застосовуватись правило переважного права співвласника майна на придбання частки у такому майні.
Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі.
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_5 25 жовтня 2021 року передавали позивачу заяви про майбутній продаж своїх часток у спільному майні, що підтверджує дотримання відповідачами процедури повідомлення співвласника майна про майбутній його продаж, проте, позивач ігнорував усі пропозиції, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки матеріали справи не містять доказів надсилання ОСОБА_2 письмової пропозиції ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на купівлю частки квартири за встановленою в договорі ціною такого майна.
Доводи апеляційної скарги, які підтримали ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про те, що оскаржуваним рішенням порушено їх право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.
За приписами ст. 361 ЦК Українки, власник майна має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном.
Водночас, цивільним законодавством України передбачено переважне право інших осіб на купівлю певного майна (ст. 362 ЦК України), тому власник майна, який вчинив правочин міни, чи особа, яка обміняла майно незначної вартості, на майно, яке має значну вартість, з доплатою 99% вартості всієї частки, мають довести розумні мотиви такого правочину.
За відсутності таких мотивів правочин може бути визнаний судом удаваним.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 жовтня 2023 року (справа №761/36779/20).
Як свідчать матеріали справи, відповідачі не надали жодних доказів, які пояснювали би мотиви вчинення правочину міни із такою значною доплатою.
Таким чином, у світлі наведеної актуальної правової позиції Верховного Суду, відсутність у сторін правочину розумного мотиву укладання договору міни є юридичною ознакою його удаваності та свідченням відносин сторін щодо купівлі-продажу.
Спірний договір міни за своїм змістом схожий на договір купівлі-продажу, проте за своєю правовою природою та виходячи з прихованого наміру сторін, які останні мали при його укладенні, таким не є.
У спірних правовідносинах за відсутності розумного мотиву укладення спірного правочину міни обидві його сторони діяли свідомо для досягнення особистої користі, їхні дії направлені на досягнення інших договірно-правових наслідків і приховують свою волю щодо купівлі-продажу частини квартири.
Зазначений договір є удаваним правочин, оскільки не був направлений на настання правових наслідків, обумовлених договором міни, а фактично по своїй правовій природі є договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 , ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_1 , ОСОБА_3 купили належні їм 7/18 часток квартири, що перебуває у спільній власності.
Звідси, між сторонами оспорюваного правочину виникли інші правовідносини, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором міни.
Тому, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 укладаючи договір міни з доплатою, незаконно розпорядилися часткою квартири.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.
Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд,
 
постановив:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року залишити без змін.
Поновити дію рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 листопада 2025 року.

Суддя-доповідач                                                      К.П. Приходько

Судді                                                                         Т.О. Писана

С.О. Журба