ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

21 січня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 741/1936/25
Головуючий у першій інстанції – Крупина А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/468/26

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.,
суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В., 
із секретарем – Піцан В.М.,
учасники справи: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2025 року (місце ухвалення – м. Носівка) про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя,
В С Т А Н О В И В :
У жовтні 2025 року представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Даниленко Т.І. звернулась до суду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя. 
У позовній заяві ОСОБА_1 просила суд: - визнати спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , земельну ділянку, кадастровий номер 7423810100:01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами (домоволодіння), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 110,2 кв.м, житловою площею 61,7 кв.м, вартістю 773 300,5 грн та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 7423810100:01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовних вимог заявниця зазначала, що сторони перебували в шлюбі з 14.07.1979, відповідач мав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, оскільки майже всі будівельні роботи робились колишнім подружжям самостійно, а також допомагали їх донька ОСОБА_3 та зять ОСОБА_4 , які постійно проживають за вищевказаною адресою. 
Зазначала, що кошти, за які проводилось будівництво будинку, господарських будівель та споруд, це кошти сім`ї, які вони заробляли постійно працюючи. ОСОБА_5 навіть брала споживчий кредит на будівництво, а згодом його виплачувала з власної заробітної плати, отже земельна ділянка під будинком та будинок з господарськими будівлями та спорудами стали об`єктом спільної сумісної власності подружжя, щодо поділу якого зараз існує спір. 
29.10.2025 представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Даниленко Т.І. звернулась до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просила суд заборонити вчиняти дії ОСОБА_2 щодо виселення її з будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , до вступу в законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя.
В обґрунтування заяви про забезпечення позову заявниця зазначала, що сторони, на сьогоднішній день, мають складні стосунки, відповідач, без відома позивачки, зняв її з реєстрації у будинку. ОСОБА_2 , раніше судимий, створює нестерпні умови проживання для позивачки, постійно влаштовує сварки та виступає ініціатором конфлікту, у зв`язку з чим вони постійно викликають поліцію. 
Позивачка вважала, що ОСОБА_2 , створює нестерпні умови проживання та звернувшись до суду з позовом про виселення без надання іншого житла, чітко демонструє бажання отримати спірний будинок у своє одноосібне володіння та користування. Оскільки позивачка претендує на частку будинку (домоволодіння) та земельної ділянки по АДРЕСА_1 , але може бути позбавлена права проживання та користування вказаним будинком, до постановлення рішення у справі № 741/1160/25, що призведе до порушення прав та інтересів ОСОБА_1 та утруднить виконання рішення в даній справі.
Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 26.11.2025 у задоволенні заяви представника позивача - адвоката Даниленко Т.І., яка діє в інтересах ОСОБА_1 , про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя шляхом заборони ОСОБА_2 вчиняти дії щодо виселення ОСОБА_1 з будинку по АДРЕСА_1 , відмовлено.
В обґрунтування ухвали суд першої інстанції зазначив, що забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії щодо виселення позивача з будинку за своїм змістом є вирішенням іншого спору по суті за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, крім того судом не встановлено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.
Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Даниленко Т.І. звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила ухвалу районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_6 про забезпечення позову. 
За доводами апеляційної скарги заборона вчиняти дії відповідачу щодо виселення зі спірного будинку позивачки, це лише захід, який вона просить вжити до постановлення рішення у справі, оскільки слова та вчинки ОСОБА_2 свідчать про те, що він хоче виселити колишню дружину з будинку. Зазначає, що такий вид забезпечення позову у даній справі має на меті допомогти позивачці, ефективно та вчасно захистити свої інтереси та права до постановлення рішення судом у справі.
В обґрунтування апеляційної скарги заявниця посилається на постанови Верховного Суду від 02.12.2020 в справі № 905/105/20 та від 26.09.2024 у справі № 204/7632/20.
На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.
Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що у жовтні 2025 представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Даниленко Т.І. звернулась до суду з заявою про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя. 
В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 просила суд заборонити вчиняти дії ОСОБА_2 щодо виселення її з будинку по АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_2 , до вступу у законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя.
Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії щодо виселення позивача з будинку за своїм змістом є вирішенням іншого спору по суті у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, крім того судом не встановлено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає вимогам чинного законодавства, враховуючи наступне.
Відповідно до частин першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.
Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії (пункт 2 частини першої статті 150 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до частини п`ятої статті 153 ЦПК України залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.
Відповідно до роз`яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 лютого 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
При обранні заходів забезпечення позову слід також враховувати необхідність збереження балансу прав та законних інтересів усіх учасників спірних правовідносин та інших осіб.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі № 910/1040/18.
Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.
При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Судом встановлено, що між сторонами існує майновий спір з приводу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів враховує, що постановою Чернігівського апеляційного суду від 13.01.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково та скасовано ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 27.10.2025.
Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя - задоволено частково, накладено арешт на спірне майно: земельну ділянку, кадастровий номер 7423810100:01:018:0258, площею 0,1000 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , власником яких є ОСОБА_2 , до вступу у законну силу рішення Носівського районного суду Чернігівської області у даній справі.
Крім того, відповідно до даних ЄДРСР ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 21.10.2025 зупинено провадження у справі № 741/1160/25 (провадження № 2/741/621/25) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення до набрання законної сили судовим рішення у справі № 741/1936/25 (провадження № 2/741/921/25) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права на частку в спільному майні подружжя.
За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що забезпечення позову шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії щодо виселення позивача з будинку за своїм змістом є вирішенням іншого спору по суті за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення, яке перебуває у провадженні суду першої інстанції.
Крім того, правильними є висновки суду першої інстанції про те, що не встановлено наявності реальної загрози невиконання чи утруднення виконання судового рішення про поділ майна, якщо воно буде прийняте на користь позивача, а доводи апеляційної скарги, що заборона вчиняти дії відповідачу щодо виселення зі спірного будинку позивачку, це лише захід, який вона просить вжити до постановлення рішення у справі, оскільки слова та вчинки ОСОБА_2 свідчать про те, що він хоче виселити колишню дружину з будинку, як і посилання в апеляційній скарзі про зняття позивачки з реєстрації 08.10.2024, тобто до подання позову, не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції. 
У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у виконанні такого рішення.
Отже, з врахуванням викладеного не є обґрунтованими доводи апеляційної скарги, що такий вид забезпечення позову як заборони ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії щодо виселення у даній справі має на меті допомогти позивачці ефективно та вчасно захистити свої інтереси та права до постановлення рішення судом у справі, оскільки такий вид забезпечення позову не співмірний із заявленими позовними вимогами та не стосується суті спору.
При оцінці зазначеної співмірності, необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.
Таким чином, не можуть бути підставою для скасування правильного рішення суду першої інстанції доводи про те, що не застосування заявлених заходів забезпечення позову призведе до штучного подвоєння судового процесу, оскільки позивач ОСОБА_1 буде захищати свої порушені права щодо вселення до спірного будинку, спір щодо якого існує, як і посилання на постанову Верховного Суду від 02.12.2020 в справі № 905/105/20, за висновками якої позовна вимога прокурора про зобов`язання повернути земельну ділянку має немайновий характер, оскільки є вимогою про виконання обов`язку в натурі (повернення належної орендодавцеві земельної ділянки), об`єктом вимоги є дія зобов`язаної сторони, що не піддається грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не вплине на склад майна сторін спору та не змінить власника майна, постанову Верховного Суду від 26.09.2024 у справі № 204/7632/20, предмет якої є визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію.
Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права. 
Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії ОСОБА_2 щодо виселення позивачки зі спірного будинку не суперечить практиці Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема правовим висновкам, викладеним у постанові від 19.05.2022 у справі № 619/2293/21.
Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстави для скасування ухвали суду першої інстанції з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, відсутні.
Ухвала постановлена у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржувану ухвалу суду залишити без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
У Х В А Л И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Носівського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 22.01.2026.
Головуючий Судді: