ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 699/1179/25                                                                   Головуючий у 1 інстанції: Літвінова Г.М. 
                                                                            Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 грудня 2025 року                                                                                         м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Судді-доповідача                                    Вівдиченко Т.Р.
Суддів                                                      Кузьмишиної О.М.
                                                                 Ключковича В.Ю.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови від 05.05.2025  року № 949 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210 КУпАП.
Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 серпня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про продовження строку для усунення недоліків. Позовну заяву ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення повернуто позивачу без розгляду. Скасовано заходи забезпечення, застосовані ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 04.08.2025 року у справі № 699/1179/25 (провадження 2-аз/699/6/25), про забезпечення адміністративного позову ОСОБА_1 шляхом зупинення стягнення у виконавчому провадженні з примусового виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.05.2025 року № 949 про стягнення із Засипки (називний відмінок Засипка) ОСОБА_2 штрафу за частиною 3 статті 210 КУпАП у подвійному розмірі 34000,00 грн.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач - ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження у справі, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Частиною 2 статті 311 КАС України визначено, що якщо під час письмового провадження за наявними у справі матеріалами суд апеляційної інстанції дійде висновку про те, що справу необхідно розглядати у судовому засіданні, то він призначає її до апеляційного розгляду в судовому засіданні.
Згідно ч. 2 ст. 312 КАС України, апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3, 6, 7, 11, 14, 26 частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
Колегія суддів, враховуючи обставини даної справи, а також те, що апеляційна скарга подана на ухвалу, перегляд якої можливий за наявними у справі матеріалами на підставі наявних у ній доказів, визнала можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.
Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги на строк достатній для всебічного та повного розгляду справи, згідно норм ст. 309 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Матеріали справи свідчать, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.05.2025  року за № 949, в якому також просив поновити строк на оскарження вказаної постанови. 
В обґрунтування зазначив, що з виклику місцевої ДВС, переданого його мамі за місцем його проживання 23.07.2025 року, йому стало відомо, що 22.07.2025 року місцевий відділ ДВС отримав супровідний лист за вих. № 55/4622 від 14.07.2025 року з постановою начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 полковника ОСОБА_3 , в переліку яких була ксерокопія постанови від 05.05.2025 року № 949 (для вирішення питання про відкриття виконавчого провадження). 
25 липня 2025 року при огляді вказаної постанови у керівництва ВДВС, позивачу став відомий зміст постанови № 949, з якої він дізнався, що 05.05.2025 року начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 полковник ОСОБА_4 (без особистої участі ОСОБА_1 ) виніс щодо нього оскаржувану постанову у справі про адміністративне правопорушення за частиною 3 статті 210 КУпАП та наклав на стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн., зі сплатою штрафу на рахунки територіальної громади м. Сміла.  В порядку статті 308 КУпАП штраф збільшено до 34000 грн., а 14.07.2025  року вказана постанова передана на примусове виконання. 
Дізнавшись 23.07.2025 року про наявність та 25.07.2025 року про зміст спірної постанови № 949 від 05.05.2025 року (з реєстр вх. № 5149 від 07.05.2025 року), позивач оскаржив її в судовому порядку. 
Ухвалою Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 07.08.2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано позивачу строк на усунення вказаних судом недоліків.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції вказав, що зазначені у позовній заяві причини пропуску строку для подачі позовної заяви не свідчать про те, що у позивача були об`єктивні перешкоди у реалізації його процесуальних прав. 
Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання нової редакції позовної заяви, з необхідністю зазначення інформації про сторони та інших учасників справи відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України; та зазначення інших підстав для поновлення пропущеного строку.
На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, ОСОБА_1 направив до суду свої пояснення і докази того, що він цікавився ходом можливого адміністративного провадження щодо нього та просив суд продовжити строк для усунення недоліків, з огляду на отримання позивачем додаткових доказів, прийняти та долучити до матеріалів справи додані матеріали та вирішити питання про відкриття провадження у даній справі.
Крім того, позивач зазначив, що до матеріалів позовної заяви було додано сформовані системою «Електронний суд» квитанції про направлення позову учасникам справи, тобто, система автоматично направила позовну заяву всім учасникам даної справи, що свідчить про наявність електронних кабінетів в інших учасників справи.
Разом з тим, оскаржуваною ухвалою суду першої інстанції від 26 серпня 2025 року відмовлено у продовженні строку та повернуто позовну заяву ОСОБА_1 .
Так, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що у позовній заяві не зазначено, що саме з 05.05.2025 року до 23.07.2025 року перешкоджало ОСОБА_1 цікавитись ходом адміністративного провадження щодо нього, зокрема, отримати копію постанови.
Суд першої інстанції зазначив, що сторона зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Крім того, суд першої інстанції вказав, що частиною 5 статті 160 КАС України передбачено імперативні вимоги до змісту позовної заяви, водночас, позивачем у позовній заяві не зазначено відомостей про наявність або відсутність електронного кабінету у сторін та інших учасників справи. Проте, повернення позовної заяви лише з цієї підстави буде свідчити про занадто формальний підхід з боку суду.
Водночас, апелянт стверджує, що він цікавився ходом можливого адміністративного провадження щодо нього, оскільки, 21.04.2025 року, копії нібито оформленого протоколу про адміністративне правопорушення йому не надали. Отже, апелянт вказує, що в нього не було інформації про дату, час та місце можливого розгляду адміністративного матеріалу щодо нього. При цьому,  апелянт зазначає, що усне повідомлення щодо того, що йому потрібно прибути на 09:00 год. 05.05.2025 року до м. Сміла, без зазначення установи прибуття та її місцезнаходження, також без повідомлення даних особи, в якої будуть адмінматеріали та хто їх можливо буде розглядати не є доказом того, що позивач достеменно знав про те, що відбудеться розгляд саме його адмінматеріалу.
За викладених обставин, апелянт вказує, що він не міг передбачити результати розгляду відповідачем справи про притягнення його до адміністративної відповідальності. Крім того, зазначає, що на час розгляду справи (05.05.2025) він знаходився на лікарняному.
Також, апелянт стверджує, що причиною пропуску спірного строку було неотримання позивачем оскаржуваної постанови відповідача про наявність такої він дізнався лише після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.
Крім того, на переконання апелянта, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо недотримання вимог щодо форми та змісту позовної заяви, з огляду на те, що він не зазначив в позові інформацію про сторони та інших учасників справи, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 160 КАС України. оскільки, до матеріалів позовної заяви було додано сформовані системою «Електронний суд» квитанції про направлення матеріалів позову учасникам справи - система автоматично направила позовну заяву всім учасникам даної справи (відповідно - останні мають електронний кабінет).
Надаючи оцінку вищевказаним висновкам суду першої інстанції та доводам апелянта, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із частиною 1 статті 5 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Реалізація порушеного чи оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду першої інстанції.
Пунктом 5 частини першої статті 171 КАС України передбачено, що суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними) та перевіряє позовну заяву на відповідність вимогам до позовної заяви, встановлених статтями160, 161 цього Кодексу.
Відповідно до вимог частини 2 статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною 2 статті 122 КАС України закріплено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно із частиною 3 статті 122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Спеціальним нормативно-правовим актом, який встановлює, зокрема можливість оскарження постанов про притягнення до адміністративної, є Кодекс України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).
Відповідно до вимог частини 2 статті 286 КАС України, позовну заяву щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності може бути подано протягом десяти днів з дня ухвалення відповідного рішення (постанови), а щодо рішень (постанов) по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такого рішення (постанови).
Положеннями статті 287 КУпАП передбачено, що постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути оскаржено: постанову іншого органу (посадової особи) про накладення адміністративного стягнення, постанову по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі - у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Згідно пункту 1 частини першої статті 288 КУпАП, постанову по справі про адміністративне правопорушення, зокрема постанову адміністративної комісії, може бути оскаржено у виконавчий комітет (а у населених пунктах, де не створено виконавчих комітетів, - виконавчі органи, що виконують їх повноваження) відповідної ради або в районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд, у порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства України, з особливостями, встановленими цим Кодексом.
Статтею 289 КУпАП закріплено, що скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, безпеки на автомобільному транспорті, зафіксовані за допомогою засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі в автоматичному режимі, постанов у справі про адміністративні правопорушення, передбачені статтею 132-2 цього Кодексу, та/або про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), - протягом десяти днів з дня набрання постановою законної сили. В разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.
Отже, законодавцем чітко визначено, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо оскарження постанови про притягнення до адміністративної відповідальності законодавством встановлено спеціальний десятиденний строк, який обчислюється з дня винесення постанови.
При цьому, пропуск цього строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки за наявності поважних причин його пропуску такий строк може бути поновлено.
Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду визначені статтею 123 КАС України, згідно із частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
Разом з тим, статтею 118 КАС України визначено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatismutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).
Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «PerezdeRadaCavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. theUnitedKingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.
Так, повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції вказав на неповажність наведених позивачем причин пропуску строку звернення до суду з означеними позовними вимогами.
При перевірці поважності підстав для поновлення строку звернення до суду, суд першої інстанції надав оцінку лише тому, що позивач знав, що 05.05.2025 року щодо нього призначено розгляд протоколу про адміністративне правопорушення. З огляду на те, що ОСОБА_1 направляв клопотання до ІНФОРМАЦІЯ_2 про відкладення розгляду адміністративного матеріалу у з в`язку з перебуванням на лікуванні.
Водночас, судом першої інстанції не досліджено обставини, коли позивач дізнався про оскаржувану постанову і чи направлялася така постанова позивачу.
В свою чергу, слід зазначити, що, згідно фактичних обставин справи, спірна постанова винесена відповідачем 05.05.2025 року за відсутності ОСОБА_1 , а докази скерування копії такої постанови на адресу позивача в матеріалах справи відсутні. 
Отже, оскаржувана постанова не була вручена позивачу ні в день її складання, ні направлена поштою. 
Колегія суддів вважає, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду може бути, у тому числі, невручення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності особі, стосовно якої її було винесено, адже за відсутності даних щодо підстав притягнення до відповідальності, змісту застосованого стягнення, реквізитів оскаржуваного рішення тощо, особа позбавлена можливості належним чином реалізувати своє право на судовий захист.
Відповідно до приписів статті 285 КУпАП, постанова оголошується негайно після закінчення розгляду справи. Копія постанови протягом трьох днів вручається або висилається особі, щодо якої її винесено. Копія постанови вручається під розписку. У разі якщо копія постанови висилається, про це робиться відповідна відмітка у справі.
Згідно фактичних обставин справи спірна постанова винесена відповідачем за відсутності позивача; докази скерування копії такої постанови на адресу позивача в матеріалах справи є відсутніми.
Таким чином, відповідач не виконав вимоги статті 285 КУпАП і не скерував копію спірної постанови на адресу позивача.
Натомість, суд першої інстанції не дослідив зазначене та помилково дійшов висновку про відсутність поважних підстав для поновлення пропущеного строку звернення до суду з цим позовом.
Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованими доводи апелянта, що ним в стислий термін здійснено всі необхідні дії для подання у найкоротші строки адміністративного позову та позивачем не допущеного тривалого пропуску строку звернення до суду з вказаними позовними вимогами.
Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання щодо поважності пропуску позивачем строку дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
Постановивши ухвалу про повернення позовної заяви, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права доступу до суду, що свідчить про порушення його права звернення до адміністративного суду, гарантованого статтею 5 КАС України.
Відповідно до частини 2 статті 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.
Також, Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» тощо).
Колегія суддів звертає увагу на те, що у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права»
Не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»).
У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали дійшов помилкового висновку про необхідність повернення позовної заяви без розгляду, а тому, зазначена ухвала суду підлягає скасуванню, а справу слід передати на розгляд суду першої інстанції.
Згідно частини 3 статті 312 КАС України, у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 243, 308, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 26 серпня 2025 року скасувати, а справу передати на розгляд до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач                                                            Вівдиченко Т.Р.

Судді                                                                                 Кузьмишина О.М.

                                                                                          Ключкович В.Ю.