Справа № 444/4472/24 Головуючий у 1 інстанції: Олещук М.М. 
Провадження № 22-ц/811/2584/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 січня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника відповідача Левицького А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року в складі судді Олещук М.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-
встановив:
У жовтні 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідачів Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Вимоги обгрунтовані тим, що вона обіймала посаду завідувача канцелярії філії «Рава-Руська лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 
07.11.2023 її ознайомлено з попередженням про вивільнення, яке обґрунтоване тим, що генеральним директором ДП «Ліси України» 02.11.2023 затверджено штатний розпис, а також структуру і штатну чисельність філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» на 2024 рік, у зв`язку із змінами в структурі та штатній чисельності філії, посада, яку вона обіймала (завідувача канцелярії) підлягає скороченню.
Враховуючи наведене, позивачку попереджено про наступне звільнення згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 08.01.2024 або в наступний день після закінчення листка непрацездатності чи перебування працівника у відпустці.
Додатково, у даному попередженні про вивільнення, позивачці, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, запропоновано переведення на вакантну посаду - провідний юрисконсульт філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України».
07.11.2023 на згадуваному попередженні про вивільнення нею надана згода на переведення на запропоновану вакантну посаду, про що свідчить відповідно її підпис.
З 02.01.2024 по 11.01.2024 позивачка перебувала у щорічній відпустці.
Прибувши на роботу 12.01.2024 позивачка не змога увійти у свій робочий комп`ютер, оскільки пароль змінений, у зв`язку з цим 13.01.2024 подала заяву директору філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» з проханням надати їй одноразовий доступу до свого робочого комп`ютеру, оскільки там міститься її персональна інформація.
13.01.2024 її ознайомлено з наказом директора філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» Вадима Сороки №23-к «Про звільнення ОСОБА_2 », відповідно до якого позивачку звільнено із займаної посади завідувача канцелярії 13.01.2024 у зв`язку зі скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 
Звертає увагу на те, що у наказі про звільнення зазначено звільнити « ОСОБА_3 », замість « ОСОБА_4 ».
Позивачка зазначає, що їй запропоновано посаду, на яку вона надала свою добровільну згоду, мала надії на переведення, проте, з незрозумілих для неї причин, в порушення процедури вивільнення працівників, її звільнено із займаної посади.
Додатково, з оскаржуваного наказу та попередження про вивільнення не вбачалось, чи досліджувалось питання переважного права позивачки на залишення на роботі, як це передбачено ст. 42 КЗпП України.
У постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15 вказано, що «оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».
Матеріали справи не містять доказів дотримання підприємством вимог ч.2 ст. 40 та ч.3 ст.49-2 КЗпП України, а саме відсутні докази пропозицій іншої роботи, враховуючи, що вказане є не правом, а обов`язком відповідача як гарантія для працівника при скорочення чисельності. Підприємство вважалось би таким, що належно виконало вимоги вказаних статей, якщо би були наявні належні докази пропозицій позивачці іншої посади або її відмови від отриманих пропозицій. Враховуючи, що позивачка надала згоду на одну посаду, яка їй була запропонована, однак відповідач не здійснив її переведення, у зв`язку з чим відповідачем порушено процедуру вивільнення працівника.
З огляду на наведене, позивачка просить визнати протиправним та скасувати наказ Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» від 13.01.2024 №23-К «Про звільнення ОСОБА_2 » та поновити її на посаді завідувача канцелярії Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» з 14.01.2024. Також, позивачка просила стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в інтересах якого діє Філії «Рава-Руське лісове господарство» в її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Андрусяк І.В. подав клопотання про поновлення строку на подання позовної заяви, в якому зазначено, що 13.01.2024 позивачку ознайомлено із наказом директора філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» про її звільнення у зв`язку з скороченням чисельності і штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 11.03.2024 позивачкою подано позовну заяву про поновлення на роботі (справа №444/1018/24). 01.08.2024 представником позивачки подано апеляційну скаргу на рішення Жовківського районного суду Львівської області. 22.10.2024 Львівським апеляційним судом прийнято постанову про часткове задоволення апеляційної скарги та відмову у позові у зв`язку з неналежним відповідачем у справі. 
В клопотанні представником позивачки вказано, що судом першої інстанції не було залучено ДП «Ліси України» в якості співвідповідача у справі, а також наявна багаточисельна практика судових спорів, в яких філія «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України» є одноособовим відповідачем, призвели до допущення розгляду справи за участю неналежного відповідача. Стороною позивача подано позовну заяву до належного відповідача. Також зазначено, що позовну заяву подано у встановлений законом строк. В клопотанні вказано, що перебіг позовної давності було зупинено, і строк розпочав свій відлік з дня прийняття постанови Львівським апеляційним судом. Просить поновити ОСОБА_1 пропущений строк для подання позовної заяви та задовольнити повністю позовні вимоги.
Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано незаконним та скасовано наказ Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» від 13.01.2024 року №23-К «Про звільнення ОСОБА_2 ».
Поновлено ОСОБА_1 на посаді завідувача канцелярії Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» з 14.01.2024.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в інтересах якого діє Філія «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.01.2024 до дня ухвалення рішення у справі в розмірі 380 564 грн. 32 коп.
Стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в інтересах якого діє Філія «Рава-Руське лісове господарство» Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» в користь держави судовий збір в розмірі 968 гривень 96 копійок, який сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць та поновлення ОСОБА_1 на роботі.
Рішення суду оскаржив представник відповідача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Галань В.М., вважає такепротиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.
Заперечує висновок суду першої інстанції про відсутність у матеріалах справи доказів про дату вручення позивачці наказу про звільнення (дату ознайомлення з наказом). 
Зокрема, сама позивачка у своєму позові вказує, що її було ознайомлено з наказом про звільнення 13.01.2024, а саме на наказі про звільнення позивачки наявний її власноручний напис: «Не погоджуюся. Буду оскаржувати в судовому порядку. 13.01.2024р.». 
При цьому той факт, що цей напис зроблений позивачкою у довільному місці і що дата напису вчинена не у спеціально відведеній графі, жодним чином не спростовує суті напису і дати, вказаної у цьому написі.
Через день після звільнення (і ознайомлення з наказом про звільнення) позивачка вже мала договір з адвокатом щодо надання їй правничої допомоги у цій справі.
При цьому, суд першої інстанції чомусь вказує, що відсутні докази вручення позивачці наказу про її звільнення, тому суд вважає, що позивачкою не пропущено строк звернення до суду з цим позовом.
У відзиві на позовну заяву сторона відповідача наголошувала, що позивачка пропустила строк позовної давності на звернення до суду з позовом про поновлення її на роботі ще при першій подачі позову, оскільки перша позовна заява була нею подана 11.03.2024, відтак будь які обґрунтування строку тривалим розглядом цієї першої справи жодного правового значення вже не має. 
Також вважає, що суд не досліджував питання, чи позивачці було запропоновано всі вакантні посади, що були на момент її звільнення, оскільки у рішенні відсутні будь-які обґрунтування цього твердження.
Окрему увагу звертає на питання щодо участі у цій справі як співвідповідача Філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України», який не має статусу юридичної особи. 
Представник відповідача подавав клопотання про закриття провадження у справі щодо позовних вимог до Філії, з посиланням на актуальну практику Верховного Суду у подібних правовідносинах, однак суд першої інстанції за результатами розгляду цього клопотання своєю ухвалою від 03.02.2025 у задоволенні клопотання представника відповідача відмовив.
Просить скасувати рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12.06.2025 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
05.08.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника позивача Андрусяка І.В. на апеляційну скаргу, заперечуючи доводи апеляційної скарги, просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, якій приймали участь у судових засіданнях, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що звернення позивачки ОСОБА_5 до суду з позовом вперше, тривалість розгляду справи №444/1018/24 в суді першої та апеляційної інстанції, на яку позивачка об`єктивно не могла вплинути, поведінку позивачки після ухвалення постанови Львівським апеляційним судом про відмову у позові з у зв`язку із пред`явленням такого до філії, яка не є юридичною особою, відсутністю доказів про вручення позивачці копії наказу про її звільнення, у своїй сукупності не свідчать про пропуск позивачкою строку звернення до суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відповідно до наказу №180/21.23 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису» від 06.11.2023, який виданий директором Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці підприємства, що спричинені оптимізацією діяльності, змінами в штатному розписі та приведенням уніфікації штатного розпису філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України», зі штатного розпису філії виключено (виведено) з 01.01.2024 ряд посад, зокрема, і посаду завідувача канцелярії, на якій працювала позивачка.
У пункті 2.1. наказу зазначено про необхідність запропонувати всім працівникам, посади яких скорочуються, за наявності відповідної освіти, переведення за їхньою згодою на вакантні посади; у разі відмови від переведення або відсутності вакансій підготувати документи для їх звільнення згідно із пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
У попередженні позивачки про вивільнення зазначено, що позивачка ОСОБА_1 погодилася з переведенням на запропоновану посаду 07.11.2023, про що свідчить її підпис, а саме для переведення була запропонована посада провідного юристконсульта.
Суд виходив з того, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що після виявлення роботодавцем обставин щодо неможливості у зв`язку з неналежною освітою переведення позивачки на посаду провідного юрисконсульта, роботодавцем не вжито жодних заходів щодо повідомлення позивачки про такі обставини та не запропоновано інших наявних вакантних посад, які б могла зайняти позивачка, з урахуванням її освіти.
Зокрема, попереджаючи про звільнення, роботодавцем запропоновано позивачці переведення на вакантну посаду провідного юристконсульта та не вказано, що позивачка не може бути переведена на цю посаду у зв`язку з відсутністю в неї відповідної освіти.
Таким чином, відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивачку про наступне вивільнення, але не виконав належним чином обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, з урахуванням відповідної освіти позивачки, які існували на підприємстві чи які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців та існували на день звільнення позивачки.
Враховуючи наведене, відповідач не виконав обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, при звільненні ОСОБА_1 з посади у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників та не запропонував всі вакантні посади (іншу роботу), які були наявні протягом періоду після попередження і до дня звільнення позивачки, тому позовні вимоги ОСОБА_1 належить задовольнити.
Крім цього, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 380 564 грн. 32 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2024 по 12.06.2025 включно, виходячи з розрахунку 1036,96 грн. х 367 днів = 380564,32 грн., з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Також суд вирішив питання розподілу судових витрат.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.
Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).
Крім цього, положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9).
Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. 
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Судом встановлено, що 13.01.2024 директором Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Вадимом Сорока видано наказ №23-К «Про звільнення ОСОБА_2 » (а.с. 8, 102).
Згідно із Наказом №23-К «Про звільнення ОСОБА_2 », 13.01.2024 звільнено ОСОБА_6 - завідувача канцелярії у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників, п. 1 статті 40 КЗпП України. Підставами вказано: 1. Наказ №180/21.23 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису» від 06.11.2023; 2. Попередження про вивільнення ОСОБА_1 від 07.11.2023.
Наказом №180/21.23 «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису» від 06.11.2023, який виданий директором Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці підприємства, що спричинені оптимізацією діяльності, змінами в штатному розписі, та приведенням уніфікації штатного розпису філії «Рава-Руське лісове господарство» ДП «Ліси України», зі штатного розпису філії виключено (виведено) з 01.01.2024 ряд посад, зокрема, і посаду завідувача канцелярії (а.с. 98).
Згідно із пункту 2.1. наказу «Про скорочення чисельності і штату працівників та внесення змін до штатного розпису» від 06.11.2023, директором філії наказано запропонувати всім працівникам, посади яких скорочуються, за наявності відповідної освіти, переведення за їхньою згодою на вакантні посади, у разі відмови від переведення або відсутності вакансій підготувати документи для їх звільнення згідно із пунктом 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.
У попередженні про вивільнення, з яким ОСОБА_1 ознайомлена 07.11.2023, зазначено, що у зв`язку із змінами в структурі та штатній чисельності філії, її посада підлягає скороченню, тому, її попереджено про наступне звільнення згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України, яке відбудеться 08.01.2024, або в наступний день після закінчення листка непрацездатності чи перебування у відпустці (а.с. 101). 
Водночас, відповідно до ст. 49-2 КЗпП України ОСОБА_1 запропоновано переведення на вакантну посаду: провідний юристконсульт філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», у випадку відмови від запропонованої посади письмово повідомити до 18.12.2023.
Позивачка ОСОБА_1 погодилася з переведенням на запропоновану посаду 07.11.2023, про що свідчить її підпис, крім цього, про відмову від запропонованої посади до 18.12.2023, позивачка не повідомляла роботодавця.
Зазначені обставини беззаперечно підтверджуються, матеріалами справи, тому в силу вимог ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Звертаючись з позовними вимогами сторона позивача свої доводи фактично зводить до того, що звільнення є незаконним, оскільки відсутні докази пропозицій їй іншої роботи, враховуючи, що вказане є не правом, а обов`язком відповідача як гарантія для працівника при скороченні чисельності, просить про поновлення на роботі, стягнення з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно із статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статі 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Згідно ст. 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Підстави розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця визначені статтями 40, 41 КЗпП України (п. 4 ст. 36 кодексу). 
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
За загальним правилом, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (висновки Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 19/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі № 201/6689/19).
Разом із тим, суд вирішуючи відповідні трудові спори, з дотриманням принципів диспозитивності цивільного судочинства і змагальності сторін, перевіряє наявність законних підстав для звільнення, дотримання порядку (процедури) звільнення, зокрема і відсутність дискримінації при звільненні.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.
Згідно із частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (частина третя статті 49-2 КЗпП України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі №800/538/17 зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.
У постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17 вказано, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.
У постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2020 року у справі № 755/6539/18-ц, вказано, що законодавством не встановлена заборона для роботодавця ознайомлювати працівника, посада якого скорочується, із усіма вакантними посадами на підприємстві, як і не встановлено жодного обмеження для працівника претендувати на будь-яку вакантну посаду, яку він має бажання обіймати. При цьому бажання працівника бути переведеним на певну посаду не встановлює жодного обов`язку щодо переведення такого працівника на обрану ним посаду, у разі невідповідності кваліфікації такого працівника до обраної посади. 
Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Близький за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2011 року у справі № 6-45цс11 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17.
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про те, що повідомивши належним чином позивачку про наступне вивільнення, роботодавець не виконав обов`язок щодо надання пропозицій про всі наявні вакансії, з урахуванням відповідної освіти позивачки, які існували на підприємстві чи які з`явилися на підприємстві протягом двох місяців з часу повідомлення про вивільнення та існували на день звільнення позивачки.
Так, під час апеляційного розгляду справи, суд звертався до відповідача ДСГП "Ліси України" із пропозицією надати інформацію про наявність усіх вакантних посад у Державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» за період з дня попередження ОСОБА_1 про вивільнення з посади завідувача канцелярії (07.11.2023) по день звільнення останньої із займаної посади (13.01.2024) (а.с. 230).
19.01.2026 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ДСГП "Ліси України" в особі філії «Карпатський лісовий офіс» ДП «Ліси України» про долучення документів та інформації до матеріалів спарви, у якому повідомлено про наявність усіх вакантних посад у ДСГП "Ліси України" за період з дня попередження ОСОБА_1 про вивільнення з посади завідувача канцелярії (07.11.2023) по день звільнення останньої із займаної посади (13.01.2024).
З наданої інформації слідує, що незважаючи на відсутність у деяких філіях вакантних посад, чи неможливість повідомлення про такі з відповідних підстав (вимкнення електроенергії, зокрема у філії «Східний лісовий офіс», чи передання інформації по ліквідованих філіях до місцевих архівів), судом все ж встановлено про наявність вакантних посад у ДСГП "Ліси України" та відповідних філіях підприємства.
Зокрема, вакантні посади були наявні у період з 07.11.2023 по 13.01.2024 в апараті ДП «Ліси України», 18 посад.
Загалом у ДП «Ліси України» та відповідних філіях у період з 07.11.2023 по 13.01.2024, тобто з часу повідомлення позивачку про наступне скорочення її посади та до моменту її звільнення, були вакантними понад 500 посад.
Поряд з цим, незважаючи на згоду позивачки на переведення на вакантну посаду - провідний юрисконсульт філії «Рава-Руське лісове господарство» ДСГП «Ліси України», останню звільнили без пропозиції їй інших вакантних посад у ДП «Ліси України» та відповідних філіях.
Докази протилежного у матеріалах справи відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що відповідач Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", як роботодавець, не виконав обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, при звільненні ОСОБА_1 з посади у зв`язку із скороченням чисельності і штату працівників та не запропонував всі вакантні посади (іншу роботу), які були наявні протягом періоду після попередження і до дня її незаконного звільнення, тому розділяє висновок місцевого суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування оспорюваного наказу про звільнення, а також поновлення її на посаді.
У постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 761/36220/17 зазначено, що системний аналіз та тлумачення положень статті 235 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що вимушений прогул - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції. При цьому причиною виникнення вимушеного прогулу може стати звільнення без законної підстави, що перешкоджає виконанню працівником трудової функції, обумовленої трудовим договором, неправильне формулювання причини звільнення у трудовій книжці чи затримка видачі з вини роботодавця трудової книжки, що перешкоджає працівникові реалізувати своє право на працю в іншого роботодавця.
Вимушеності прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
Отже, у трудовому праві превалює підхід, за яким вимушений прогул визначають як час, протягом якого працівник з вини роботодавця був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором.
Таким чином, виплата середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу законодавцем пов`язується з певним діянням роботодавця, наслідком яких стала неможливість працівника належним чином реалізовувати своє право на працю.
Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16).
Працевлаштування позивача після звільненні відповідачем в іншому місці не є підставою для зменшення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Аналогічний правовий висновок було викладено Верховним Судом у постанові від 04 липня 2023 року у справі №754/13157/19, від 21 серпня 2024 року у справі № 760/23694/18, від 05 лютого 2025 року у справі № 757/3526/20-ц).
Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Зміст зазначеної норми свідчить про однозначність у підході законодавця до рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме імперативність зазначеної норми та відсутність підстав для різного чи подвійного тлумачення такої.
Обчислення середньої заробітної плати працівника за час вимушеного прогулу здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.
Відповідно до пункту 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Згідно з абзацом другим пункту 8 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Колегія суддів виходить з того, що вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника, тому за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком № 100.
Іншими словами, у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
Судом встановлено розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 , а саме середньоденна заробітна плата позивачки складає - 1036 грн. 96 коп. (а.с. 49).
Враховуючи наведене, суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_1 380 564 грн. 32 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.01.2024 по 12.06.2025 включно, виходячи з розрахунку 1036,96 грн. х 367 днів, з утриманням з цих сум передбачених законом податків та обов`язкових платежів при їх виплаті.
Будь яких інших, альтернативних розрахунків стороною відповідача не наведено, відповідний, не спростовано.
Що стосується строку звернення до суду.
У статті 47 КЗпП України (в редакції чинній на час розірвання трудового договору з позивачкою) передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
КЗпП України є спеціальним законом, що регулює трудові правовідносини, передбачає строки звернення до суду.
Відповідно до положень частини першої статті 233 КЗпП України (в редакції чинній на час звернення до суду з позовом) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення (ч. 2 цієї статті).
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116 КЗпП України), минуло не більше одного року (стаття 234 КЗпП України).
У статті 234 КЗпП України не наведено переліку поважних причин для поновлення строку звернення з заявою про вирішення спору, оскільки їх поважність має визначається в кожному випадку, залежно від конкретних обставин. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення.
Встановлений статтею 223 КЗпП України строк звернення до суду застосовується незалежно від заяви сторін про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо.
У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк (правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16).
Апеляційним судом встановлено, що вперше до суду з вимогами до Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, позивачка ОСОБА_1 звернулася 08 березня 2024 року.
При цьому, у зв`язку з тим, що позовні вимоги були заявлені до Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44955594), яка відповідно до пункту 3.1 Положення про Філію «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44955594) є відокремленим підрозділом згаданого підприємства, який не має статусу юридичної особи, постановою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року справа №444/1018/24 апеляційну скаргу Андрусяка Ігоря Васильовича , представника ОСОБА_1 , частково задоволено, рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04 липня 2024 року скасовано та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до Філії «Рава-Руське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ЄДРПОУ 44955594) про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, у зв`язку з тим, що позов пред`явлений не до юридичної особи.
У касаційному порядку судові рішення у справі № 444/1018/24 не оскаржувалися, що свідчить про те, що постанова Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2024 року, а відтак висновки та правові підстави таких є у законній силі.
Вдруге, тобто у даній справі № 444/4472/24, позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду 24.10.2024, тобто на третій день після ухвалення постанови Львівським апеляційним судом від 21 жовтня 2024 року у справі № 444/1018/24.
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про дотримання позивачкою ОСОБА_1 строків звернення до суду, оскільки час розгляду першого позову належить до обставин, які є об`єктивними та не залежать від її волі.
При цьому, дійсно в оскаржуваному наказі у графі про те, що позивачка з наказом ознайомлена, підпис останньої відсутній, а також відсутня дата про ознайомлення з наказом. 
В свою чергу, докази про те, що такий наказ був вручений позивачці саме 13.01.2024 чи докази про те, що такий наказ позивачці вручався і вона відмовилася від його вручення, у матеріалах справи відсутні.
У підсумку, колегія суддів погоджується із підставністю позовних вимог, оскільки такі заявлені при обставинах незаконного звільнення працівника з посади, що свідчить про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також необхідність захисту порушених прав. 
Разом з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи (ч. 1 ст. 47 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ст. 48 ЦПК України),
Юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 Цивільного кодексу України).
Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (ч. 1 ст. 89 ЦК України).
Філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Представництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення (ч. 1-3 ст. 95 ЦК України).
Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до єдиного державного реєстру.
Таким чином, Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", за своєю суттю не може здійснювати представництво і захист інтересів юридичної особи, Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України", оскільки є відокремленим підрозділом державного підприємства, як юридичної особи та здійснює всі або частину його функцій.
З урахуванням цивільно-правового положення філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.
Верховний Суд неодноразово зазначав у своїх постановах про те, що у випадку пред`явлення позову до філії чи представництва юридичної особи, які не є юридичною особою та не можуть бути стороною у справі, оскільки не наділені цивільно-процесуальною дієздатністю, провадження у справі підлягає закриттю з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.
Так, Верховним Судом у постанові від 13.07.2022 у справі №593/98/21 висловлена правова позиція про те, що філія як відокремлений підрозділ та представництво, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю і не можуть бути стороною у цивільному процесі, тому справи, в яких відповідачем виступає така філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку із відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 червня 2021 року у справі №720/32455/19 зробив правовий висновок про те, що філії та представництва, які не є юридичними особами, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі, тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, та неможливістю вирішення цивільного спору.
Таким чином, філії, хоч і є відокремленими підрозділами юридичної особи, проте продовжують залишатися складовими частинами юридичної особи. 
Крім цього, не маючи статусу юридичної особи, власною юридичною правосуб`єктністю, вони не наділені.
Більше того, з урахуванням цивільно-правового положення філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу, як складової частини юридичної особи, що його створила.
Незважаючи на зазначене, а також постанову апеляційного суду у справі № 444/1018/24, позивачка ОСОБА_1 пред`явила позов і до Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", яка не має статусу юридичної особи, вказавши, що така діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України".
Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. 
Положення про те, що «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186, п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 757/43355/16-ц).
Таким чином, розглядаючи справу і вирішуючи спір по суті, судом першої інстанції було залишено поза увагою, що позивачем пред`явлено позов до філії державного підприємства, яке в силу положень ст. 95 ЦК України не є юридичною особою, а отже, не наділене цивільною-процесуальною дієздатністю, у зв`язку із чим не може виступати стороною у цивільному процесі, що дає підстави для висновку, що оскаржуване рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року в частині вимог ОСОБА_1 до Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу необхідно скасувати, а провадження у цій частині закрити та одночасно свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги.
Згідно частини 1 статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі з підстав, передбачених статтею 255 ЦПК України.
Часткове задоволення апеляційної скарги Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" не є підставою для перерозподілу судових витрат у справі та не свідчить про помилковість чи необґрунтованість висновків місцевого суду по суті спору.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" - задовольнити частково.
Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року в частині вимог ОСОБА_1 до Філії "Рава-Руське лісове господарство" Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України", яка діє в інтересах Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі та оплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу - скасувати, провадження у цій частині закрити.
У решті рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 червня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 січня 2026 року.

Головуючий:         А.В. Ніткевич

Судді:          С.М. Бойко

С.М. Копняк