ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"21" січня 2026 р. Справа№ 910/1900/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тищенко О.В.
суддів: Сибіги О.М. 
Кравчука Г.А. 

за участю секретаря судового засідання Сабалдаш О.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 21.01.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 (повний текст рішення складено 30.05.2025)
у справі №910/1900/25 (суддя Кирилюк Т.Ю.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод»
до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва»
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Акціонерне товариство «Банк Інвестицій та заощаджень»
про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Українська Залізниця» в особі філії «Центр забезпечення виробництва» про визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.
За твердженнями позивача внаслідок належного виконання ним договору поставки від 12.03.2024 №ЦЗВ-01-00224-01, у забезпечення якого було видано спірну банківську гарантію, остання не підлягає виконанню.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у задоволенні позову відмовлено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що оскільки до предмета доказування у цій справі не входить дослідження наявності чи відсутності порушення боржником (принципалом) зобов`язання, забезпеченого гарантією, суд не вдається до правової оцінки обставин, які стосуються наявності чи відсутності порушення позивачем основного зобов`язання. А тому, суд зауважує, що дотримання / порушення позивачем основного зобов`язання за договором: 1) не впливає на чинність вимоги третьої особи про виплату за гарантією; 2) не може слугувати підставою для визнання вимоги такої, що не підлягає виконанню, за позовом принципала. Вказане вище узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 25.09.2024 у справі №910/13895/23.
Заявлена гаранту вимога від 30.01.2025 за № ЦЗВ-20/626 відповідає умовам банківської гарантії та направлена у межах дії договору. При цьому, правовою підставою для виплати грошових коштів за гарантією є належним чином оформлена вимога бенефіціара, а зобов`язання гаранта платити за гарантією не залежить від вимог або заперечень, що випливають із будь-яких відносин поза відносинами між гарантом та бенефіціаром (постанови Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19, від 04.03.2021 у справі № 910/3500/19, від 23.02.2023 у справі № 911/2977/21 (911/3687/21)).
Натомість правовідносини між гарантом та боржником опосередковані статтею 569 Цивільного кодексу України, частини перша та друга якої передбачають випадки, коли гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, якщо інше не встановлено договором між гарантом і боржником, та коли такого права у гаранта та кореспондуючого йому обов`язку у боржника не виникає.
Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право.
Проте, звертаючись з позовом у цій справі та заперечуючи наявність підстав для виконання гарантійного платежу, принципал фактично намагається уникнути ймовірного згодом звернення до нього гаранта з регресною вимогою, тоді як сам по собі факт виконання гарантом свого зобов`язання перед бенефіціаром не створює для боржника безумовного автоматичного обов`язку здійснити відшкодування гаранту.
Отже, позивач саме у спорі з банком щодо виконання регресного зобов`язання може доводити відсутність підстав для такого, в той час, коли позовні вимоги стосуються виконання зобов`язання, стороною та управненою чи зобов`язаною особою якого позивач не є.
Враховуючи встановлення обставин відповідності вимоги від 30.01.2025 умовам гарантії, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог про визнання банківської гарантії № 720/24-ГВ від 06.03.2024 такою, що не підлягає виконанню.
Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» звернулося 19.06.2025 до Північного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, сформованою в системі «Електронний суд» 19.06.2025, у якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/1900/25 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги, скаржник вказав, що місцевий господарський суд не повно та не об`єктивно з`ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а тому, на думку скаржника, рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню.
Скаржник зазначає, що позивачем виконані всі зобов`язання за укладеним між акціонерним товариством «Українська залізниця» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» договором поставки № ЦЗВ-01-00224-01 від 15.03.2024, що спростовує правомірність права відповідача на виплату йому забезпечення по Банківській гарантії №720/24-ГВ від « 06» березня 2024 року, проте, судом взагалі не проводився аналіз наявності/відсутності порушення позивачем зобов`язання, що призвело до неповного з`ясування всіх обставин справи.
Оскільки позивач виконав всі свої зобов`язання за договором, то у відповідача відсутнє право на стягнення забезпечення, що визначено як п.11.1 Договору, так Банківською гарантією №720/24-ГВ від « 06» березня 2024 року, а отже сама банківська гарантія вважається такою, що не підлягає виконанню.
При цьому, скаржник звернув увагу, що банківська гарантія має певні строки. Так, згідно абзацу 7-8 банківської гарантії від 06.03.2024 ця Гарантія набуває чинності з моменту підписання її Гарантом і діє до « 01» лютого 2025 р. включно. Будь-яка вимога повинна бути отримана Гарантом не пізніше вищевказаної дати, після настання якої ця Гарантія втрачає чинність незалежно від того, чи буде вона повернута/анульована чи ні. Bcі вимоги за цією Гарантією мають бути надані до або на дату закінчення її дії. У протилежному випадку Гарант звільняється від будь-яких зобов`язань за цією Гарантією.
Водночас, гарантом отримана вимога після закінчення її строку чинності, а саме 03.02.2025, що також являється підставою для визнання банківської гарантії такою, що не підлягає виконанню.
А тому скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове про задоволення позовних вимог.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу №910/1900/25 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя – Тищенко О.В. судді: Сибіга О.М., Гончаров С.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.06.2025 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/1900/25. Відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, які визначені главою 1 розділу IV Господарського процесуального кодексу України, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/1900/25.
30.06.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №910/1900/25.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.07.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/1900/25 залишено без руху, запропоновано апелянту усунути недоліки, надавши докази, що підтверджують сплату судового збору у встановленому законодавством розмірі, а саме 3 633,60 грн.
17.07.2025 на виконання ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху від Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги, з доказами сплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.07.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/1900/25. Розгляд справи призначено на 17.09.2025. 
21.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив відповідача на апеляційну скаргу позивача, в якій відповідач зазначив, що Господарський суд м. Києва дійшов правомірного висновку про відмову в позові.
Так, у відзиві на апеляційну скаргу відповідач посилався на правову позицію Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладену у постанові від 17.05.2024 у справі № 910/17772/20, де зазначено, що при вирішенні спору про існування обов`язку гаранта сплатити кошти за гарантією до предмета доказування не входить дослідження наявності чи відсутності порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією.
Крім того, відповідач також звернувся до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25.09.2024 у справі №910/13895/23, що гарант не вправі робити власні висновки щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані до неї документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії.
А тому, відповідач погоджується з судом першої інстанції та стверджує, що Господарський суд м. Києва дійшов правомірного висновку, що оскільки до предмета доказування у цій справі не входить дослідження наявності чи відсутності порушення Позивачем зобов`язання, забезпеченого Банківською гарантією, то суду не потрібно вдаватися до правової оцінки обставин, які стосуються наявності чи відсутності порушення позивачем основного зобов`язання.
В свою чергу, позивач саме у спорі з третьою особою щодо виконання регресного зобов`язання може доводити відсутність підстав для такого, в той час як позовні вимоги в цій справі стосуються виконання зобов`язання стороною або управненою чи зобов`язаною особою якого Позивач не є.
Водночас, відповідач наголошує, що звертаючись з позовом у цій справі та заперечуючи наявність підстав для виконання гарантійного платежу, Позивач фактично намагається уникнути ймовірного згодом звернення до нього третьої особи з можливою регресною вимогою (в разі сплати останнім договірного забезпечення відповідачеві).
25.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшов відзив третьої особи на апеляційну скаргу позивача, в якій Банк підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Третя особа у своєму відзиві зазначила, що оскільки позивачем були виконані всі умови договору поставки №ЦЗВ-01-0024-01 від 15.03.2024, а вимога по банківській гарантії була подана за межами строку дії банківської гарантії №720/24-ГВ від 06.03.2024, то вона підлягає визнанню такою, що не підлягає виконанню.
31.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли заперечення відповідача на відзив третьої особи.
Відповідач не погодився з доводами третьої особи та звернув увагу, що вимога відповідача була отримана банком 31.01.2025, що підтверджується відповідною печаткою банку на вимозі.
Щодо тверджень третьої особи про відсутність умов для виплати гарантії, то відповідач зазначив, що сам факт поставки товару неналежної якості є неналежним виконанням постачальником взятих на себе договірних зобов`язань, за що умовами договору передбачена відповідальність у вигляді стягнення штрафних санкції, а також сплати відповідачеві забезпечення - суми банківської гарантії.
Також відповідач не погодився з твердженнями про відсутність претензій відповідача до позивача та зазначив, що відповідач звертався до позивача з відповідною претензією внаслідок поставки неякісного товару і позивач визнав факт неналежного виконання взятих на себе зобов`язань за договором в частині поставки товару належної якості та задовольнив претензію відповідача, сплативши штраф на рахунок відповідача.
А тому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
11.09.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та заощаджень» надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд» 11.09.2025, про забезпечення участі представника у судовому засіданні у справі №910/1900/25, призначеному на 17.09.2025, а також в подальших судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 15.09.2025 клопотання Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та заощаджень» про участь у судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.09.2025 відкладено розгляд справи №910/1900/25 на 15.10.2025 у режимі відеоконференції.
09.10.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та заощаджень» надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд» 09.10.2025, про забезпечення участі представника у судовому засіданні у справі №910/1900/25, призначеному на 15.10.2025, а також в подальших судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
15.10.2025 розгляд справи №910/1900/25 не відбувся у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці за сімейними обставинами.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.10.2025 розгляд справи №910/1900/25 призначено на 12.11.2025 у режимі відеоконференції.
10.11.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд» 10.11.2025, про забезпечення участі представника у судових засіданнях у справі №910/1900/25, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 10.11.2025 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжинський дослідно-механічний завод" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів задоволено.
В судовому засіданні 12.11.2025 на підставі ст. 216 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 21.01.2026.
31.12.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду від представника Акціонерного товариства «Банк Інвестицій та заощаджень» надійшла заява, сформована в системі «Електронний суд» 31.12.2025, про забезпечення участі представника у судовому засіданні у справі №910/1900/25, призначеному на 21.01.2026, а також в подальших судових засіданнях, в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У зв`язку з перебуванням судді Гончарова С.А. у відпустці, протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 20.01.2026 у справі №910/1900/25 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 прийнято справу №910/1900/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "Ніжинський дослідно-механічний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Кравчук Г.А., Сибіга О.М.
В судове засідання 21.01.2026 з`явились представники відповідача та третьої особи. Представник позивача не з`явився, про причини неявки до суду не повідомив, про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зазначає, що з урахуванням ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 202, ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, суд може розглянути справу за наявними в ній матеріалами, якщо представники сторін, що не з`явилися, про дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, участь представників сторін та інших учасників справи у судовому засіданні судом обов`язковою не визнавалась.
Крім того, судова колегія зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін чи інших учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. А тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.
Представник відповідача надав свої пояснення, в яких заперечив проти доводів, викладених в апеляційній скарзі позивача, просив залишити її без задоволення.
Представник третьої особи підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24 лютого 2022 року, затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України.
Указом Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» від 14.03.2022 №133/2022, затвердженим Законом України від 15.03.2022 №2119-ІХ, зі змінами, внесеними Указом Президента України від 18.04.2022 №259/2022, затвердженим Законом України від 21.04.2022 №2212-ІХ, Указом Президента України від 17.05.2022 №341/2022, затвердженим Законом України від 22.05.2022 №2263-ІХ, Указом Президента України від 12.08.2022 №573/2022, затвердженим Законом України від 15.08.2022 №2500-ІХ, Указом Президента України від 07.11.2022 №757/2022, затвердженим Законом України від 16.11.2022 №2738-ІХ, Указом Президента України від 06.02.2023 №58/2023, затвердженим Законом України від 07.02.2023 №2915-IX, Указом Президента України від 01.05.2023 №254/2023, затвердженим Законом України від 02.05.2023 №3057-IX, Указом Президента України від 26.07.2023 №451/2023, затвердженим Законом України від 27.07.2023 №3275-IX, Указом Президента України від 06.11.2023 №734/2023, затвердженим Законом України від 08.11.2023 №3429-IX, Указом Президента України від 05.02.2024 №49/2024, затвердженим Законом України від 06.02.2024 №3564-ІХ, Указом Президента України від 06.05.2024 №271/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 08.05.2024 №3684-IX, Указом Президента України від 23.07.2024 №469/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №3891-IX, Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4024-IX, Указом Президента України від 14.01.2025 №26/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України №4220-IX від 15.01.2025, Указом Президента України від 15.04.2025 №235/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 16.04.2025 № 4356-IX, Указом Президента України від 14.07.2025 №478/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 15.07.2025 №4524-IX, Указом Президента України від 20.10.2025 №793/2025 "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", затвердженим Законом України від 21.10.2025 №4643-IX продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 5 листопада 2025 року строком на 90 діб, тобто до 03 лютого 2026 року.
В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Суду у справах Савенкова проти України, no. 4469/07, від 02.05.2013, Папазова та інші проти України, no. 32849/05, 20796/06, 14347/07 та 40760/07, від 15.03.2012).
Колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи у розумний строк, застосувавши ст. ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
У відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно до ч.1 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України у суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі.
Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 15.04.2024 позивачем та відповідачем укладено договір №ЦЗВ-01-00224-01, відповідно до пункту 1.1. якого позивач зобов`язався поставити та передати у власність відповідача товар, відповідно до специфікації, що є невід`ємною частиною цього договору, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити цей товар на умовах цього договору.
Відповідно до пункту 1.3 договору, кількість, асортимент, марка, рік виготовлення та виробник товару визначаються у специфікації до цього договору.
Умовами пунктів 4.1-4.2 та 4.6 договору визначено, що позивач здійснює поставку товару автомобільним або залізничним транспортом на умовах СРТ (Перевезення сплачено до...) пункт призначення - місто Покровськ, місто Дніпро, місто Харків, місто Київ, місто Одеса, місто Львів (або згідно рознарядки відповідача) відповідно до «ІНКОТЕРМС» у редакції 2020 року. У випадку наявності розбіжностей між умовами цього договору та Правилами «ІНКОТЕРМС» у редакції 2020 року, умови цього Договору матимуть перевагу.
Поставка товару проводиться партіями протягом строку дії договору тільки на підставі наданої письмової рознарядки відповідача, яка вважається дозволом на поставку та є підтвердженням готовності відповідача до приймання товару.
Строк поставки товару - протягом 30 календарних днів з моменту надання письмової рознарядки відповідачем. Місце поставки - місто Покровськ, місто Дніпро, місто Харків, місто Київ, місто Одеса, місто Львів (або згідно рознарядки відповідача). Право власності на товар переходить до відповідача з дати поставки товару.
Датою поставки товару вважається дата підписання сторонами акта прийому-передачі товару та/або видаткової накладної.
Згідно з пунктом 6.3 договору, загальна ціна договору становить 8 592 277,20 грн. Ціна договору включає в себе обов`язкові платежі, у тому числі на користь третіх осіб, пов`язані з виконанням цього договору. Будь-яка додаткова вартість окремих витрат, пов`язаних з виконанням цього договору, не сплачується відповідачем окремо та вважається врахованою у ціну цього договору.
Відповідно до пункту 7.1 договору, оплата за поставлений товар здійснюється у безготівковій формі, шляхом перерахування відповідачем грошових коштів на розрахунковий рахунок позивача.
Згідно з п.11.1 договору позивач до підписання договору зобов`язаний надати забезпечення виконання цього договору у вигляді банківської гарантії, у розмірі 5 %, що становить 429 613,86 грн., від вартості цього договору. Строк дії забезпечення виконання цього договору у вигляді банківської гарантії повинен бути дійсним з дня укладання договору.
Умовами пункту 16.1 визначено, що договір діє з дня його укладення та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженого відповідними Указами Президента України «Про продовження строку дії воєнного стану в Україні» та протягом 90 днів з дня його припинення або скасування, але не пізніше ніж до 31.12.2024.
На виконання умов договору, 06.03.2024 третьою особою у даній справі надано відповідачу гарантію № 720/24-ГВ, якою третя особа безумовно та безвідклично зобов`язалась сплатити повну суму договірного забезпечення 429 613,86 грн. за першою письмовою вимогою відповідача протягом 5 робочих днів після дня отримання письмової вимоги відповідача про сплату суми гарантії, в якій буде посилання на невиконання або неналежне виконання позивачем взятих на себе зобов`язань за договором закупівлі. Така письмова вимога відповідача повинна бути надана третій особі не пізніше 01 лютого 2025 року включно. Ця гарантія набуває чинності з моменту підписання її третьою особою і діє до 01.02.2025 включно.
Отже, предметом спору у цій справі є визнання такою, що не підлягає виконанню, банківської гарантії, оскільки позивач вважає, що поставка частини неякісного товару, який у подальшому був замінений на якісний, не спричинила настання наслідків, передбачених банківською гарантією.
Відповідач проти позову заперечує, стверджуючи, що позивачем неналежно виконано умови договору поставки, тому і було направлено третій особі вимогу за виданою гарантією у межах строку її дії та остання є безумовною та безвідкличною.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 200 Господарського кодексу України (діючого на момент виникнення спірних правовідносин) гарантія є специфічним засобом забезпечення виконання господарських зобов`язань шляхом письмового підтвердження (гарантійного листа) банком, іншою кредитною установою, страховою організацією (банківська гарантія) про задоволення вимог управненої сторони у розмірі повної грошової суми, зазначеної у письмовому підтвердженні, якщо третя особа (зобов`язана сторона) не виконає вказане у ньому певне зобов`язання, або настануть інші умови, передбачені у відповідному підтвердженні.
До відносин банківської гарантії в частині, не врегульованій цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.
Згідно зі статтею 560 Цивільного кодексу України за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов`язку.
Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Відповідно до статті 562 Цивільного кодексу України зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 563 Цивільного кодексу України унормовано, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму відповідно до умов гарантії.
У вимозі до гаранта або у доданих до неї документах кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією.
Як передбачено частиною другою статті 564 Цивільного кодексу України, гарант повинен розглянути вимогу кредитора разом з доданими до неї документами в установлений у гарантії строк, а у разі його відсутності - в розумний строк і встановити відповідність вимоги та доданих до неї документів умовам гарантії.
Відповідно до частин першої, третьої статті 565 Цивільного кодексу України гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора, якщо вимога або додані до неї документи не відповідають умовам гарантії або якщо вони подані гарантові після закінчення строку дії гарантії.
Якщо гарант після пред`явлення до нього вимоги кредитора дізнався про недійсність основного зобов`язання або про його припинення, він повинен негайно повідомити про це кредитора і боржника; повторна вимога кредитора, одержана гарантом після такого повідомлення, підлягає задоволенню.
Отже, відповідно до наведених законодавчих положень, з одного боку, гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією; кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією. 
З іншого боку, зобов`язання гаранта перед кредитором не залежить від основного зобов`язання (його припинення або недійсності), зокрема і тоді, коли в гарантії міститься посилання на основне зобов`язання; якщо гарант після пред`явлення до нього вимоги кредитора дізнався про недійсність основного зобов`язання або про його припинення, він повинен негайно повідомити про це кредитора і боржника; але повторна вимога кредитора, одержана гарантом після такого повідомлення, підлягає задоволенню.
Водночас, механізм забезпечувального інституту гарантії, на відміну від інших видів забезпечення виконання зобов`язань, передбачає укладення не двох (основного та забезпечувального), а трьох правочинів.
Перш за все - це договір між бенефіціаром (боржником) та принципалом (кредитором), який спрямований на виникнення основного зобов`язання. Умова щодо забезпечення основного зобов`язання гарантією може передбачатися таким договором або висуватися бенефіціаром як передумова укладення такого договору.
Другий, де обов`язок банку чи іншої фінансової установи щодо видачі банківської гарантії виникає з договору між принципалом і такою фінансовою установою. Цим договором можуть визначатися, серед іншого, умови гарантії, строк її дії, сума, на яку видається гарантія, строк видачі гарантії, розмір оплати послуг гаранта тощо.
Третім правочином у механізмі забезпечувального інституту гарантії є видача гарантії на користь бенефіціара, яка є одностороннім правочином. Саме з цього правочину виникає грошове зобов`язання гаранта.
Хоча у механізмі забезпечувального інституту гарантії беруть участь три суб`єкти - бенефіціар, принципал та гарант, зазначені вище правочини не зв`язують всіх їх одночасно. Так, договір між бенефіціаром і принципалом, з якого виникає основне зобов`язання, зв`язує лише бенефіціара і принципала, але не гаранта. Договір між принципалом і гарантом зв`язує лише принципала і гаранта, але не бенефіціара. Односторонній правочин щодо видачі гарантії створює обов`язки лише для гаранта (частина третя статті 202 Цивільного кодексу України), а бенефіціар є кредитором у відповідному грошовому зобов`язанні.
Отже, забезпечувальна функція банківської гарантії виявляється у відносинах між бенефіціаром та принципалом, а не між бенефіціаром та гарантом. Натомість у відносинах між бенефіціаром та гарантом виникає окреме грошове зобов`язання, незалежне від зобов`язання за участю бенефіціара та принципала. 
Тому гарант має сплатити грошову суму, якщо виконані саме умови гарантії. Колегія суддів апеляційного суду звертає увагу, що втручатися у відносини між бенефіціаром та принципалом, зокрема вирішувати, чи виконав принципал грошове зобов`язання за договором між бенефіціаром та принципалом, а відтак і про те, чи припинене основне зобов`язання виконанням, гарант не вправі.
Отже, законодавчі положення про те, що гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником; гарант зобов`язаний сплатити кредиторові грошову суму у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого гарантією, слід розуміти таким чином, що звернення бенефіціара до гаранта з вимогою про сплати грошової суми у випадку, коли принципал не порушив основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням або з інших підстав, чи є недійсним) є правопорушенням. Водночас це правопорушення спрямоване проти принципала, а не проти гаранта, і воно не впливає на обов`язок гаранта по сплаті відповідної суми за гарантією. 
При цьому, положення закону про те, що кредитор повинен вказати, у чому полягає порушення боржником основного зобов`язання, забезпеченого гарантією (частина третя статті 563 Цивільного кодексу України), слугує меті ідентифікації порушення зобов`язання, а відтак, конкретизації банківської гарантії, і не вказує на обов`язок гаранта перевіряти таке порушення. Це пов`язано з тим, що гарантом може бути видано на користь одного й того ж бенефіціара декілька банківських гарантій за зверненням одного й того ж принципала у зв`язку з одним чи декількома договорами з бенефіціаром з різними умовами, що передбачають сплату за гарантіями у різних випадках.
Отже, кредитор-бенефіціар має право вимоги як за основним зобов`язанням, так і за незалежною від цього зобов`язання гарантією. Якщо він не отримає виконання за основним зобов`язанням, то, пред`явивши вимогу гаранту, отримає виконання.
Якщо ж бенефіціар за відсутності основного зобов`язання (наприклад, якщо воно припинене виконанням з інших підстав, є недійсним) звернеться до гаранта і отримає від нього грошову суму, то таке є набуттям майна (грошей) без достатньої правової підстави за рахунок потерпілого, оскільки за загальним правилом частини першої статті 569 Цивільного кодексу України гарант має право на зворотну вимогу (регрес) до боржника в межах суми, сплаченої ним за гарантією кредиторові, то постраждалим є боржник (принципал). Він вправі звернутись до бенефіціара з вимогою про повернення принципалу коштів, сплачених гарантом, за правилами глави 83 «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» Цивільного кодексу України. Такий правовий висновок викладений в постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 17.05.2024 у справі №910/17772/20.
Підсумовуючи, колегія суддів наголошує, що гарант не вправі робити власних висновків щодо наявності чи відсутності обов`язку принципала, а зобов`язаний платити за гарантією, якщо вимога та додані документи (якщо вони передбачені умовами гарантії) за зовнішніми ознаками відповідають умовам гарантії. Стаття 565 Цивільного кодексу України визначає вичерпний перелік випадків, коли гарант має право відмовитися від задоволення вимоги кредитора. Цей перелік, зокрема, не містить такої підстави для відмови гаранта від платежу, як відсутність чи недоведення бенефіціаром порушення основного зобов`язання боржником.
Згідно з пунктами 38-41 Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями № 639 вимога за гарантією складається бенефіціаром і подається у довільній формі, якщо інше не визначено умовами гарантії (у якій має зазначатися, у чому полягає порушення принципалом базових відносин, забезпечених гарантією), або надсилається у формі повідомлення гаранту. Вимога за контргарантією складається гарантом (або іншим контргарантом) і подається за довільною, якщо інше не визначено умовами контргарантії, формою або надсилається у формі повідомлення контргаранту. Гарант (резидент) перевіряє достовірність вимоги, а також те, що вона становить належне представлення, після отримання вимоги від: 1) бенефіціара або 2) банку бенефіціара, або іншого банку - якщо гарантом, до якого надійшла вимога, є банк. Гарант (резидент) надсилає копію вимоги, що становить належне представлення, принципалу (разом із копіями документів, якими вона супроводжувалася, якщо подання таких документів передбачалось умовами гарантії).
Гарант (резидент) сплачує кошти бенефіціару за гарантією в разі отримання вимоги, що становить належне представлення. Гарант (резидент) сплачує кошти за гарантією на умовах і в строки, передбачені гарантією для оплати вимоги та згідно з реквізитами, зазначеними в гарантії, якщо інші реквізити не визначені у вимозі.
Відповідно до визначення термінів, що містяться у підпунктах 5, 11, 12 пункту 2 розділу І Положення про порядок здійснення банками операцій за гарантіями №639:
- вимога - лист або повідомлення з вимогою до гаранта/контргаранта сплатити кошти за гарантією/контргарантією;
- належне представлення - представлення документів за гарантією/контргарантією, яке відповідає вимогам і умовам такої гарантії/контргарантії; вимогам правил, яким підпорядковується гарантія/контргарантія, а якщо немає відповідного положення в гарантії/контргарантії або правилах, - міжнародній стандартній практиці за гарантіями/контргарантіями;
- представлення - означає доставку документа за гарантією/контргарантією гаранту/контргаранту.
Отже, підставою для здійснення виплати грошових коштів за гарантією є належним чином оформлена вимога бенефіціара. За змістом наведених норм ця вимога бенефіціара має бути письмовою та має відповідати умовам, передбаченим у самій гарантії. При цьому, зобов`язання гаранта платити за гарантією не залежить від вимог або заперечень, що випливають з будь-яких відносин поза відносинами між гарантом та бенефіціаром.
Відповідно до визначеного наведеними нормами чинного законодавства порядку розгляду гарантом вимоги бенефіціара перш ніж відмовити чи задовольнити вимогу бенефіціара гарант зобов`язаний перевірити отриману від бенефіціара вимогу на предмет її відповідності умовам гарантії.
Отже, отримавши вимогу від бенефіціара, банк-гарант має перевірити достовірність вимоги та чи відповідає така вимога умовам належного представлення.
Для визначення належності представлення вимоги бенефіціара гаранту, а відповідно, і виникнення обов`язку платити за гарантією, необхідно керуватись саме умовами виданої банком банківської гарантії.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 11.07.2024 у справі №910/6924/22.
Як вже зазначалось вище, на виконання умов п.11.1-11.8 договору поставки, позивачем (принципалом), в забезпечення виконання зобов`язань за договором, надано відповідачу банківську гарантію № 720/24-ГВ від 06.03.2024 (Гарантія), яка видана АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень», яка є безумовною і безвідкличною.
31.01.2025 відповідач у межах строку дії гарантії направив АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» відповідну вимогу від 30.01.2025, тобто вимогу про сплату грошової суми за гарантією.
Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що правовою підставою для виплати грошових коштів за гарантією є належним чином оформлена вимога бенефіціара, а зобов`язання гаранта платити за гарантією не залежить від вимог або заперечень, що випливають із будь-яких відносин поза відносинами між гарантом та бенефіціаром (постанови Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 904/1156/19, від 04.03.2021 у справі № 910/3500/19, від 23.02.2023 у справі № 911/2977/21 (911/3687/21)).
Судом встановлено, що заявлена гаранту вимога від 30.01.2025 за № ЦЗВ-20/626 відповідає умовам банківської гарантії та направлена у межах дії договору.
При цьому, колегія суддів апеляційного суду не приймає доводи скаржника та третьої особи, що вимога по банківській гарантії була подана за межами строку дії банківської гарантії №720/24-ГВ від 06.03.2024, оскільки зазначене спростовується матеріалами справи.
Водночас, Банком-гарантом на користь Бенефіціара не було здійснено платіж за гарантією, що не заперечується учасниками справи.
Зокрема, 24.02.2025 АТ «Банк Інвестицій та Заощаджень» повідомило відповідачеві, що неможливість задоволення вимоги бенефіціара про сплату грошових коштів по банківській гарантії №720/24-ГВ від 06.03.2024 року пов`язана із розглядом господарської справи № 910/1900/25 за позовом ТОВ «Ніжинський дослідний механічний завод» про визнання банківської гарантії тaкою, що не підлягає виконанню у Господарському суді міста Києва та вказаний розгляд позову судом, перешкоджає банку розглянути вимогу бенефіціара по банківській гарантії № 720/24-ГВ від 06.03.2024 року.
Отже, станом на день звернення позивача до суду його права як принципала не були порушені, оскільки гарантом не було задоволено вимогу бенефіціара.
Оскільки правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, то право на позов у особи виникає після порушення відповідачем її права та захисту підлягає порушене право.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, що, звертаючись з позовом у цій справі та заперечуючи наявність підстав для виконання гарантійного платежу, принципал фактично намагається уникнути ймовірного згодом звернення до нього гаранта з регресною вимогою, тоді як сам по собі факт виконання гарантом свого зобов`язання перед бенефіціаром не створює для боржника безумовного автоматичного обов`язку здійснити відшкодування гаранту. А тому, позивач саме у спорі з банком щодо виконання регресного зобов`язання може доводити відсутність підстав для такого, в той час, коли позовні вимоги стосуються виконання зобов`язання, стороною та управненою чи зобов`язаною особою якого позивач не є.
Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію, зокрема, у постанові від 25.09.2024 у справі №910/13895/23 та у постанові від 17.05.2024 у справі №910/17772/20, відповідно до якої дотримання / порушення позивачем основного зобов`язання за договором: 1) не впливає на чинність вимоги третьої особи про виплату за гарантією; 2) не може слугувати підставою для визнання вимоги такою, що не підлягає виконанню, за позовом принципала. 
За вказаних обставин, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання банківської гарантії № 720/24-ГВ від 06.03.2024 такою, що не підлягає виконанню.
Щодо інших аргументів скаржника колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/1900/25 слід відмовити, а рішення суду залишити без змін.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 232-241, 275-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ніжинський дослідно-механічний завод» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/1900/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.05.2025 у справі №910/1900/25 залишити без змін.
3. Судові витрати (судовий збір) за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.
4. Матеріали справи №910/1900/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена відповідно до ст. 287-291 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 04.02.2026. 

Головуючий суддя О.В. Тищенко 

Судді О.М. Сибіга

Г.А. Кравчук