Справа № 466/3617/25 Головуючий у 1 інстанції: Зима І.Є. 
Провадження № 22-ц/811/3399/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

04 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.
секретаря: Підлужного В.І. 
з участю: ОСОБА_1 , представника Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» -Гавдик М.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

в квітні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану соціальну відпустку, коштів у зв`язку з тимчасовою нпрацездатністю.
В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з 28.02.2018 року перебував у трудових відносинах із Приватним підприємством «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб», займаючи посаду юрисконсульта. 01.11.2021 року переведений на посаду заступника начальника юридичного відділу, а згодом – заступника директора з правових питань. 25.01.2025 року отримав наказ №2001/8-к.тр від 20.01.2025 року, яким його звільнено з посади на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Ним отримано лист від 20.01.2025 року, згідно з яким нарахована сума при звільненні становить 129 195,49 грн. У таку суму входила компенсація щорічної відпустки за 2018-2019 роки та частина заробітної плати, однак, не входила компенсація додаткової відпустки, як працівнику, який має на утриманні двох неповнолітніх дітей, в тому числі дитину-інваліда. Вказує, що направив відповідачу вимогу про виплату компенсації за невикористану додаткову відпустку в кількості 17 днів за період 2018-2025 років, однак листом від 02.04.2025 року йому відмовлено у виплаті. Крім цього, відповідачем не виплачено допомогу у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (лікарняні) в розмірі 17370,12 грн за період із 02.12.2024 року по 11.12.2024 року. Наказом №0705/3-к.тр позивача переведено на посаду заступника директора із правових питань Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб», відповідно до якого йому було встановлено посадовий оклад в розмірі 62 100 грн. Вважає, що відповідач здійснював виплату заробітної плати не в повному обсязі та з порушенням строків визначених трудовим законодавством. З наведених підстав просить стягнути з Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» компенсацію за невикористану додаткову (соціальну) відпустку за період 2018-2025 років в розмірі 78330,54 грн.; кошти нараховані у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю за період з 02.12.2024 року по 11.12.2024 року в розмірі 17370,12 грн. та заборгованість із виплати заробітної плати в розмірі 48 040,04 грн за період грудень 2024-січень 2025 років.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 10 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» в користь ОСОБА_1 невиплачені кошти по тимчасовій непрацездатності в розмірі 8 685, 06 грн.
В решті вимог відмовлено.
Стягнуто з Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» в дохід держави судовий збір у розмірі 3 028 грн. 
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що надав відповідачу документи, що підтверджують наявність на утриманні дитини-інваліда, а також довідку, видану Товариством з обмеженою відповідальністю «Львівська Чоколядка» від 11.04.2025 року, відповідно до якої його дружина, яка працювала кондитером у ТзОВ «Львівська Чоколядка», за період 2015- 2022 років не користувалася правом на додаткову відпустку працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю. Згідно роз`яснень Міністерства праці та соціальної політики України у листі від 14.04.2008 року № 235/0/15-08/13, оскільки зазначена відпустка є соціальною відпусткою і не належить до виду щорічних, то вона може надаватися в будь-який час протягом календарного року, незалежно від відпрацьованого часу і дати народження дитини — до чи після. Якщо працівник, який має право на соціальну відпустку, з якихось причин не скористався цим правом у році досягнення дитиною певного віку або ж за кілька попередніх років, він має право використати цю відпустку, і в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачена компенсація за всі невикористані дні відпусток, як це передбачено ст. 24 Закону України «Про відпустки». Законодавством не передбачено строку давності, після якого втрачається право на додаткову соціальну відпустку працівників, які мають дітей. 07.05.2024 року позивача переведено на посаду заступника директора з правових питань ПП «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» та встановлено оклад в розмірі 62 100 грн. Відповідач в період листопада 2024 року – січня 2025 року здійснював йому виплату заробітної плати не в повному обсязі та із порушенням строків, визначених трудовим законодавством у звязку з чим виникла заборгованість в розмірі 48040,04 грн. Крім цього, суд першої інстанції під час розгляду справи не звернув увагу та не дав належної правовової оцінки Акту Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 29.01.2025 року № ЗХ/ЛВ/1755/023619-023639, складеного за результатами перевірки ПП «ПСМЛ «Ескулаб». З наведених підстав просить рішення суду в частині відмови в задоволені позову скасувати та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позов задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» - Гавдик М.З. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.1 ст. 89 ЦПК України).
Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористану додаткову (соціальну) відпустку та заборгованості з виплати заробітної плати, то законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволених позовних вимог судом апеляційної інстанції не перевіряється.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану додаткову (соціальну) відпустку та заборгованості з виплати заробітної плати, суд першої інстанції виходив з того, що за період перебування у трудових відносинах із відповідачем позивач жодного разу не виявляв бажання використати такого виду відпустку, не повідомляв про наявність у нього підстави для отримання такої та не надав доказів неотримання компенсації такої відпустки його дружиною на момент її звільнення у 2022 році. Крім цього, матеріалами справи підтверджується відсутність у відповідача перед позивачем заборгованості з виплати заробітної плати.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Відповідно до ст. 116 КЗпП України При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Тобто, право працівника на отримання усіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, і не були виплачені до дня звільнення, виникає у день звільнення, але реалізації цього права передує обов`язок працівника подати власнику або уповноваженому ним органу усі необхідні документи, які підтверджують наявність підстав для виплати таких сум.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 із 28 лютого 2018 року по 20 січня 2025 року перебував у трудових відносинах з Приватним підприємством «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб», перебуваючи на посаді юрисконсульта. 01.11.2021 року він був переведений на посаду заступника начальника юридичного відділу, а з 07.05.2024 року працював заступником директора з правових питань.
Наказом №2001/8-к.тр від 20.01.2025 року заступника директора з правових питань ОСОБА_1 звільнено за прогул без поважних причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Цього ж дня позивачу було надіслано вищевказаний наказ про звільнення та лист від 20.01.2025 року вих. №2001/2, згідно із яким нараховані йому суми при звільненні становлять 129195,49 грн.
03.03.2025 року ОСОБА_1 звернувся до Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» з вимогою про розрахунок, в якій зазначав, що 25.01.2025 року він отримав надіслані йому документи, проте в нараховану суму не було включено компенсацію додаткової відпустки в кількості 17 днів за період 2018-2025 років, як батькові, який має двох дітей до 15 років, в тому числі дитину-інваліда, долучивши копії свідоцтв про народження дітей, посвідчення дитини з інвалідністю, а також витяг із трудової книжки дружини про відсутність трудових відносин.
Листом Приватного підприємства «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» від 02.04.2025 року ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті компенсації додаткової відпустки, оскільки за період трудових відносин ОСОБА_1 заяв про отримання такого виду відпустки не подавав, документів, які б підтверджували статус дитини з інвалідністю його особова справа не містить, а докази того, що його дружина ОСОБА_2 , таку відпустку не використала, ним не надавались.
09 травня 2021 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення рівних можливостей матері та батьку у догляді за дитиною», яким внесено зміни до ст.19 Закону України «Про відпустки», а саме у частині першій статті 19 слова «Жінці, яка працює і має» замінено словами «Одному з батьків, які мають», слова «яка усиновила» - словами «які усиновили», а слова «матері особи з інвалідністю» - словами «матері (батьку) особи з інвалідністю».
Відповідно до ст. 19 Закону України «Про відпустки» одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 КЗпП України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що за період з 2018-2020 роки ОСОБА_3 не мав права на додаткову відпустку як батько, який має дітей до 15 років, та дитину з інвалідністю, а відтак і на її грошову компенсацію.
За приписами ч. 1 ст. 83 КЗпП України в разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні приписи містить ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки».
ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на те, що він має право на додаткову відпустку в кількості 17 календарних днів, як один з батьків, що має двох дітей до 15 років, одна з яких є дитиною з інвалідністю, на підтвердження чого до позовної заяви долучив копії свідоцтв про народження дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчення про призначення державної соціальної допомоги дитини з інвалідністю, ОСОБА_4 2015 року народження, законний представник ОСОБА_2 , а також довідку від 11.04.2025 року, видану ТзОВ «Львівська чоколяда» про те, що ОСОБА_2 , яка працювала кондитером не користувалась за період 2015-2022 років правом на додаткову відпустку як матір двох дітей до 15 років, дитини з інвалідністю .
При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не надав суду доказів, які б підтверджували повідомлення ним роботодавця під час роботи у ПП «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» про наявність у нього дитини з інвалідністю, доказів надання ним відповідачу інформації про те, що таку додаткову відпустку не використала матір дітей, доказів звернення до роботодавця із заявами про надання йому додаткової відпустки як одному з батьків, що має двоє дітей віком до 15 років, дитину з інвалідністю, а також доказів на підтвердження відмови роботодавця у наданні такої додаткової відпустки. 
Як вбачається з матеріалів справи, довідка про те, що за період із 2015-2022 рік дружина ОСОБА_3 , матір дітей, не користувалась правом на додаткову відпустку, яка надається одному з батьків, які мають двох дітей до 15 років, дитину з інвалідністю, видана ТзОВ «Львівська чоколяда» лише 11.04.2025 року, тобто вже після звільнення відповідача, і окрім цього довідка не містить інформації про те, чи отримувала вона при звільненні з роботи у 2022 році грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку, що надається одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який відмовляючи у задоволенні позову, окрім іншого, посилався на те, що за період перебування у трудових відносинах із відповідачем ОСОБА_1 жодного разу не виявляв бажання використати щорічну додаткову оплачувану відпустку, що надається одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, із заявою про надання такої додаткової відпустки до роботодавця не звертався, що свідчить про те, що позивач не перебував у такій додатковій відпустці саме з його вини чи небажання, а не з вини роботодавця.
Позивач, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час роботи у ПП «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» роботодавець на його прохання не надавав щорічної додаткової оплачуваної відпустки, що надається одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, заперечував наданню позивачу додаткової відпустки чи якимось чином перешкоджав наданню відпустки.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 про виплату йому при звільненні грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку, яка надається одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, за період 2018 -2025 років.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з ПП «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» на користь ОСОБА_3 заборгованості з виплати заробітної плати з огляду на таке.
З витягу зі штатного розпису вбачається, що посадовий оклад ОСОБА_3 , як заступника директора з правових питань ПП «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» з 01 жовтня 2024 року становив 68 300 грн.
Судом встановлено, що з 19.11.2024 року по 20.11.2024 року та 26.11.2024 року по 29.11.2024 року ОСОБА_1 перебував у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується наказом № 1811/6-к.тр від 18.11.2024 року та наказом № 2511/5-к.тр від 25.11.2024 року.
За листопад 2024 року кількість фактично відпрацьованих ОСОБА_1 робочих днів -15, а тому з врахуванням середньоденної заробітної плати в розмірі 3 252.38 грн., за вирахуванням податків, сума заробітної плати до виплати за листопад 2024 року становила 39 272,5 грн.
Сторонами визнаються обставини виплати 22.11.2024 авансу за першу половину листопада 2024 року у сумі – 26 181,66 грн, а також 06.12.2024 заробітної плати за 2 половину листопада 2024 року в розмірі – 3 000, 00 грн. Крім цього, відповідно до відомості на виплату готівки № 687 за листопад 2024 року, наданої відповідачем, підтверджується отримання ОСОБА_1 10 090, 84 грн. заробітної плати за листопад 2024 року. 
За таких встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про виплату позивачу в повному розмірі заробітної плати за листопад 2024 року.
Матеріалами справи підтверджується, що у грудні 2024 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному 8 робочих днів, а також був відсутній на роботі 23, 24, 26, 27 грудня, що підтверджується наданими відповідачем актами про відсутність ОСОБА_1 на роботі, а також був відсторонений від роботи 30 та 31 грудня, а тому сума заробітної плати до виплати, за вирахуванням податків за грудень 2024 року, становила 19 426 грн.
20.12.2024 року ОСОБА_1 готівковими коштами було виплачено заробітну плату за першу половину грудня у розмірі 1100, 00 грн. відповідно до відомості на виплату готівки №727 та 10.01.2025 року заробітної плату за 2 половину грудня у розмірі 18 326,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №944 від 10.01.2025 року та випискою по картковому рахунку позивача. 
Судом також встановлено, що відповідно до наданої платіжної інструкції №1989 від 04.02.2025 року, заробітна плата за січень розмірі 8863,64 грн. (з врахуванням посадового окладу 15 000 грн. та 13 робочих днів ) була виплачена позивачу 04.02.2025 року.
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що в період листопада 2024 року – січня 2025 року виплата ОСОБА_1 заробітної плати здійснювалась не в повному обсязі та із порушенням строків, визначених трудовим законодавством.
На думку колегії суддів безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що з 07.05.2024 року ОСОБА_1 переведено на посаду заступника директора з правових питань ПП «Перша соціальна медична лабораторія «Ескулаб» та встановлено оклад в розмірі 62 100 грн., а відтак виплата заробітної плати мала проводитись саме з такого розміру окладу, оскільки 20.12.2024 року доведено до відома працівників, зокрема й ОСОБА_1 , наказ №2911/1-ОС від 29.11.2024 року «Про затвердження штатного розпису», яким зменшено посадовий оклад позивача до 15 000.00 грн. та лише після ознайомлення позивача про зміну розміру посадового окладу заробітна плата позивачу нараховувалася з врахуванням зменшеного розмір посадового окладу. 
Колегія суддів відхиляє доводи ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки Акту Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 29.01.2025 року № ЗХ/ЛВ/1755/023619-023639, складеного за результатами перевірки ПП «ПСМЛ «Ескулаб», оскільки такий акт не скасовує дію наказу №2911/1-ОС від 29.11.2024 року «Про затвердження штатного розпису», який у встановленому законом порядку оскаржений не був, а відтак є чинним.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 10 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 04.02.2026 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета 

Судді: О.М. Ванівський 

Р.П. Цяцяк