ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 640/6578/22
адміністративне провадження № К/990/49764/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 
на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року (колегія у складі суддів: Кузьменко В.В., Василенко Я.М., Ганечко О.М.)
у справі №640/6578/22
за позовом ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Хмельницькій області
про скасування податкових повідомлень-рішень,-

ВСТАНОВИВ:
У березні 2022 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач у справі, скаржник у справі) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 28 грудня 2019 року №0149873-5805-2225, № 0149874-5805-2225, № 0149869-5805-2225. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 28 грудня 2019 року №0149869-5805-2225 та №0149873-5805-2225. Відмовлено у задоволенні позову в іншій частині.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року рішення Київського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року скасовано, прийнято нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Залишаючи адміністративний позов без розгляду, суд апеляційної інстанції процитувавши положення Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України зазначив, строк звернення до суду з позовом про визнання протиправними та скасування рішень податкового органу про оскарження податкового повідомлення-рішення, у разі, коли платником податків використовувалася процедура адміністративного оскарження таких рішень, як досудового порядку вирішення спору, визначається положеннями Податкового кодексу України і становить місячний строк з дня, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.
Суд наголосив на тому, що позивач скористався своїм правом адміністративного оскарження спірних податкових повідомлень-рішень. Суд вказав на те, що при зверненні 28 березня 2022 року до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 28 грудня 2019 року № 0149873-5805-2225, № 0149874-5805-2225, № 0149869-5805-2225 позивачем пропущено місячний строк звернення до суду, передбачений пунктом 56.19 статті 56 Податкового кодексу України, а тому, позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду.
Не погоджуючись із судовими рішеннями, ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Підставою касаційного оскарження позивачка визначає абзац 2 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначивши про порушення позивачем норм процесуального права.
Фактично доводи касаційної скарги зводяться до неналежного дослідження судом апеляційної інстанції питання про наявність поважних причин пропуску строку звернення до суду з цим адміністративним позовом.
Верховний Суд ухвалою від 17 грудня 2025 року відкрив провадження у справі №640/6578/22 та витребував справу із Київського окружного адміністративного суду та з Шостого апеляційного адміністративного суду.
Відзив на касаційну скаргу не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті.
22 грудня 2025 року справа №640/6578/22 надійшла на адресу Верховного Суду.
Згідно з частиною третьою статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
Верховний Суд, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, вбачає підстави для часткового задоволення касаційної скарги.
Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Суд звертає увагу на те, що ключовим питанням у цій справі, є своєчасність звернення до суду з цим адміністративним позовом та поважність пропуску строку звернення до суду з цим позовом.
Позивачка не заперечує, що нею пропущено строк звернення до суду з цим адміністративним позовом, відтак основним завданням, яке постає перед судом касаційної інстанції є встановлення правомірності висновків суду апеляційної інстанції, щодо поважності пропуску позивачкою строку до суду з цим адміністративним позовом.
Частина перша статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що Позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Як зазначалося вище позивачкою не заперечується, що вона звернулася до суду з цим позовом поза межами строків встановлених законодавством України.
Відповідно до частини першої статті 121 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Стаття 123 Кодексу адміністративного судочинства України регулює питання наслідків пропущення строків звернення до адміністративного суду, а саме відповідно до цієї статті:
У разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.
Якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
З аналізу положень частини першої статті 121 та статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України у їх системному взаємозв`язку вбачається, що залишення адміністративного позову без розгляду з підстав пропуску строку звернення до суду є допустимим виключно за умови дотримання судом принципів змагальності, рівності сторін та права особи бути почутою.
Стаття 121 Кодексу адміністративного судочинства України надає учаснику справи процесуальне право ініціювати питання поновлення пропущеного строку, а суду - повноваження оцінити поважність причин такого пропуску. Водночас стаття 123 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлюючи процесуальні наслідки пропуску строку звернення до адміністративного суду, не звільняє суд від обов`язку забезпечити реалізацію цього права позивача.
Якщо факт пропуску строку звернення до адміністративного суду виявляється судом апеляційної інстанції після відкриття провадження, суд не вправі автоматично залишити адміністративний позов без розгляду без надання позивачу реальної можливості висловитися щодо поважності причин пропуску такого строку та, за необхідності, подати відповідну заяву про його поновлення. Інше тлумачення зазначених норм призвело б до формального застосування процесуального закону та фактичного позбавлення особи гарантованого законом права на звернення до суду і права бути почутою.
Отже, з огляду на приписи статей 121 та 123 Кодексу адміністративного судочинства України, а також загальні засади адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції, встановивши можливий пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, зобов`язаний до ухвалення рішення про залишення адміністративного позову без розгляду повідомити позивача про такі обставини та надати йому можливість висловити свою позицію щодо поважності причин пропуску строку і заявити клопотання про його поновлення. Лише після надання та оцінки таких пояснень суд вправі вирішувати питання про застосування наслідків, передбачених статтею 123 КАС України.
З оскаржуваної постанови не вбачається, що судом апеляційної інстанції було перевірено наявність підстав для поновлення строку звернення до суду, зокрема не надано можливість позивачці надати доводи щодо поновлення строку звернення до суду.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки, виявивши, на його думку, факт пропуску позивачем строку звернення до суду, не вчинив дій щодо надання позивачу можливості спростувати такий факт або ж подати відповідну заяву із наведенням поважних причин такого пропуску. Відтак, суд апеляційної інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, залишив адміністративний позов без розгляду, не з`ясувавши причини пропуску, чим обмежив право позивача на оскарження спірних у цій справі податкових повідомлень-рішень.
Відповідно до частин першої і четвертої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанції і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
З урахуванням викладеного, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана постанова апеляційного суду - скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Керуючись статтями 341, 345, 353, 355, 356 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі №640/6578/22 скасувати.
Справу №640/6578/22 направити до Шостого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Р. Ф. Ханова
Л. І. Бившева
В.В. Хохуляк