Справа № 352/193/13- ц 
Провадження № 22-ц/4808/1899/25
Головуючий у 1 інстанції Гургула В. Б. 
Суддя-доповідач Барков В. М.

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Баркова В. М.,
суддів: Василишин Л. В.,
Девляшевського В. А.,
секретар: Шемрай Н. Б. ,
перевіривши матеріали справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , на ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2013 року, у складі судді Гургули В. Б., постановлену в Івано-Франківськ Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданим 20 грудня 1993 року виконавчим комітетом Сілецької сільської ради народних депутатів на підставі рішення виконкому від 05 грудня 1993 року № 22, її мати – ОСОБА_7 була власницею домоволодіння АДРЕСА_1 . На підставі вказаного свідоцтва Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_7 було зареєстровано право власності на вказане домоволодіння, інвентарна вартість якого становить 376 654 грн. Разом з тим, на даний час правовстановлюючі документи на майно втрачено.
Вказувала, що відповідно до довідки Сілецької сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 24 грудня 2012 року № 310 та свідоцтва про право власності на майно від 20 грудня 1993 року спірне домоволодіння належало до колгоспного двору. У домоволодінні станом на 15 квітня 1991 року проживали: ОСОБА_7 (її мати), ОСОБА_8 (її батько), вона та члени її родини: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Отже, до набрання чинності Законом України «Про власність» ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , вона, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 були співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1 в рівних долях, тобто їм належало по 1/6 частці домоволодіння як членам колишнього колгоспного двору.
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_8 , після смерті якого належну йому 1/6 частку домоволодіння АДРЕСА_1 відповідно до статей 529, 549 Цивільного кодексу Української РСР у редакції 1963 року (далі – ЦК УРСР) прийняла її мати ОСОБА_7 , оскільки вступила в управління, володіння та розпорядження спадковим майном. У зв`язку із втратою правовстановлюючих документів на нерухоме майно своїх спадкових прав її мати не оформила.
За життя її мати ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Сілецької міської ради Тисменицького району Івано-Франківської області 10 червня 2009 року за реєстровим № 13, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого би воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла їй.
ІНФОРМАЦІЯ_2 її мати ОСОБА_7 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшли 2/6 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Вона є спадкоємцем за заповітом спірного домоволодіння та іншого спадкового майна. Інших спадкоємців за законом або заповітом на спадкове майно після смерті ОСОБА_7 немає.
Позивачка зазначала, що прийняла спадщину за заповітом після смерті матері, проте державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння АДРЕСА_1 через відсутність правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно на ім`я її матері та рекомендовано звернутися до суду.
Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на частину домоволодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376 654 грн, з підстав належності 1/6 частки на праві спільної сумісної власності та 2/6 частки у порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Тисменицького районного суду від 26 лютого 2013 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за якою:
1. Сторони погодилась на закриття провадження по справі у зв`язку з укладенням цієї мирової угоди.
2. ОСОБА_4 погоджується на припинення свого права власності на належну йому 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376654 грн. та відмовляється від усіх своїх прав на вказане будинковолодіння на користь ОСОБА_3 .
3. ОСОБА_5 погоджується на припинення свого права власності на належну йому 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376 654 грн. та відмовляється від усіх своїх прав на вказане будинковолодіння на користь ОСОБА_3 .
4. ОСОБА_6 погоджується на припинення свого права власності на належну їй 1/6 частину будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376654 грн., та відмовляється від усіх своїх прав на вказане будинковолодіння на користь ОСОБА_3 .
5. ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 погоджуються на визнання за ОСОБА_3 права власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376 654 грн.
6. Визнано за ОСОБА_3 право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 , інвентарною вартістю 376 654 грн.
Укладенням даної мирової угоди сторони підтвердили відсутність майнових та будь-яких інших претензій одна до одної.
Сторони ствердили, що мирова угода укладена у добровільному порядку, без тиску та обману, не внаслідок збігу тяжких обставин, умови угоди їм зрозумілі; текст угоди прочитаний особисто кожною стороною (представником сторони), доповнень та зауважень немає.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, у жовтні 2024 року звернувся до суду з апеляційною скаргою у якій просив ухвалу Тисменицького районного суду від 26 лютого 2013 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не врахував те, що на час затвердження мирової угоди у спірному будинку проживали з народження двоє малолітніх дітей: ОСОБА_9 , 2005 року народження, та ОСОБА_2 , 2010 року народження, матір`ю яких є ОСОБА_6 . Оскільки ОСОБА_6 на час розгляду справи судом першої інстанції на праві власності належало 1/6 частина будинковолодіння АДРЕСА_1 , тому її малолітні діти на підставі статті 176 СК України, набули право користування спірним житловим будинком.
При цьому необхідно врахувати, що у заяві про укладення мирової угоди сторони зазначили, що її умови не суперечать закону, не порушують прав, свобод та інтересів інших осіб, що не відповідало дійсності, оскільки не було враховано інтереси малолітніх дітей: ОСОБА_9 , 2005 року народження, та ОСОБА_2 , 2010 року народження.
Також зазначає, що суд першої інстанції не врахував норми ст. 12 ЗУ «Про соціальний захист бездомних осіб і безпритульних дітей» у відповідності до якої для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону, а відтак суд мав залучити до участі у справі орган опіки і піклування на стороні малолітніх дітей.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , на ухвалу Тисменицького районного суду від 26 лютого 2013 року закрито з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Постановою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , задоволено частково. Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений судовою повісткою за останньою відомою адресою проживання, тому суд відповідно до положень ст. 372 ЦПК України розглянув справу без його участі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 та адвоката Лютана З. Й., які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , а також пояснення відповідачки ОСОБА_6 та її представника адвоката Семчука М. М., які просили скаргу задовольнити, пояснення позивачки ОСОБА_3 та її представника адвоката Вінтоняка Н. М., а також пояснення відповідача ОСОБА_4 , які просили залишити оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Затверджуючи мирову угоду та закриваючи провадження у справі суд першої інстанції, виходив з того, що мирова угода не суперечить вимогам закону і не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частинами 4, 5 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами.
Сторони можуть примиритися, у тому числі шляхом медіації, на будь-якій стадії судового процесу. Результат домовленості сторін може бути оформлений мировою угодою (ч. 7 ст. 49 ЦПК України).
Договір є універсальним регулятором приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну письмову заяву, на будь-якій стадії судового процесу.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 207 ЦПК України до ухвалення судового рішення у зв`язку з укладенням сторонами мирової угоди, суд роз`яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежені представники сторін вчинити відповідні дії. Укладена сторонами мирова угода затверджується ухвалою суду, в резолютивній частині якої зазначаються умови угоди. Затверджуючи мирову угоду, суд цією ж ухвалою одночасно закриває провадження у справі.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про відмову у затвердженні мирової угоди і продовжує судовий розгляд, якщо: 1) умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права чи охоронювані законом інтереси інших осіб, є невиконуваними; або 2) одну із сторін мирової угоди представляє її законний представник, дії якого суперечать інтересам особи, яку він представляє.
Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо сторони уклали мирову угоду і вона затверджена судом (п. 5 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року в справі № 185/8179/22 зазначила, що мирова угода є юридичним документом, який створюється сторонами процесу і затверджується судом з метою вирішення спору шляхом досягнення взаємної згоди. Загальний наслідок укладення мирової угоди полягає в тому, що сторони приймають умови, які для них є прийнятними, замість того, щоб покладати вирішення спору на суд. Тому припинення судового процесу та закриття провадження у справі, за змістом ч. 4 ст. 207 ЦПК України, є безальтернативним результатом затвердження судом мирової угоди.
За своїм змістом процедура закінчення розгляду справи укладенням мирової угоди складається з декількох послідовних дій, що вчиняються сторонами та судом: 1) сторони справи укладають мирову угоду; 2) сторони повідомляють суд про укладання мирової угоди, подавши до суду спільну письмову заяву про це; 3) суд роз`яснює сторонам наслідки укладення сторонами мирової угоди; 4) суд перевіряє: чи не обмежені представники сторін вчинити дії з укладання мирової угоди; чи мирова угода укладається сторонами на підставі взаємних поступок; чи стосується мирова угода лише прав та обов`язків сторін; якщо у мировій угоді сторони вийшли за межі предмета спору, то чи мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб; 5) суд постановляє ухвалу, якою: затверджує мирову угоду; вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету; закриває провадження у справі. Затвердження мирової угоди змістовно є сукупністю процесуальних дій і рішень суду та сторін справи, які становлять системну послідовність.
Отже, при визнанні (затвердженні) мирової угоди цивільний процесуальний закон покладає на суд обов`язок перевірити, чи не суперечать умови мирової угоди закону, чи не порушують такі умови права, свободи та інтереси інших осіб, чи не суперечать дії законного представника однієї із сторін мирової угоди інтересам особи, яку він представляє, чи мають представники сторін відповідні повноваження на укладення мирової угоди та роз`яснити сторонам наслідки визнання мирової угоди.
Виходячи із змісту ст. 207 ЦПК України, укладена в цивільному процесі угода породжує права та обов`язки для осіб не тільки процесуальні, а й матеріальні. Тому мирова угода має матеріальний зміст, укладається і затверджується судом у відповідності до вимог не лише цивільного процесуального права, а й з урахуванням цивільного права.
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 352 ЦПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції окремо від рішення суду.
У постанові Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
Судове рішення, оскаржуване не залученою до участі у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що випливають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.
Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц.
Звертаючись до суду апеляційної інстанції із скаргою на ухвалу Тисменицького районного суду від 26 лютого 2013 року, ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який не брав участі у справі посилалася на те, що затвердженою мировою угодою порушено право неповнолітнього ОСОБА_2 на користування спірним домоволодінням АДРЕСА_1 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що наслідки закриття провадження у справі, передбачені статтями 175, 205, 206 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, сторонам відомі та зрозумілі. Суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи, взявши до уваги, що укладення мирової угоди є правом сторін, які просили її визнати, сторонам зрозумілі наслідки її укладення та закриття провадження у справі, зазначив, що мирова угода не суперечить вимогам закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому підлягає визнанню судом із закриттям провадження у справі.
Між тим, суд першої інстанції не врахував те, що станом на час затвердження мирової угоди у спірному домоволодінні АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані малолітні діти ОСОБА_6 , а саме: ОСОБА_9 , 2005 року народження, ОСОБА_2 , 2010 року народження.
Відповідно до статей 17, 18 закону «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти – члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
Згідно зі статтею 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.
Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, провадження № 61-6301св18.
Системне тлумачення вказаних вище норм матеріального права дає підстави дійти висновку, що органи опіки та піклування надають згоду на відчуження будинку, квартири, якщо таке відчуження здійснюється батьками або особами, які їх замінюють.
Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Відповідно до листа Міністерства юстиції України «Щодо отримання згоди органів опіки та піклування» від 25 липня 2006 року № 19-50-556, для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.
Відтак, суд першої інстанції затверджуючи мирову угоду, залишив поза увагою те, що у спірному домоволодінні ОСОБА_2 , 2010 року народження, був зареєстрований та проживав як член сім`ї співвласника - ОСОБА_6 , якій належало 1/6 частини домоволодіння АДРЕСА_1 , яку остання відчужила на користь ОСОБА_3 без попередньої згоди органу опіки і піклування, який згідно своїх повноважень здійснює контроль за додержанням батьками майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень.
За встановлених апеляційним судом обставин, колегія суддів дійшла висновку, що постановлена ухвала, що оскаржується  ОСОБА_1 , в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , який не брав участі у справі, безпосередньо впливає на його житлові права та обов`язки, а отже доводи апеляційної скарги щодо необхідності залучення до участі у справі органу опіки та піклування з метою запобігання порушенню вищевказаних прав неповнолітнього є правозгідними.
З врахуванням наведеного, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання мирової угоди та закриття провадження у цій справі передчасним.
Згідно з пунктом 6 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевикладені висновки апеляційного суду, ухвалу місцевого суду необхідно скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що справа направляється для продовження розгляду до суду першої інстанції, апеляційний суд не здійснює розподіл судових витрат.
З інших підстав ухвала суду не оскаржується.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 379, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2  –задовольнити.
Ухвалу Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 26 лютого 2013 року – скасувати.
Справу направити для продовження розгляду до Тисменицького районного суду Івано-Франківської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 24 грудня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

В. А. Девляшевський