Справа № 523/1088/25
Провадження №1-кп/523/736/26
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 січня 2026 року м.Одеса
Пересипський (Суворовський) районний суд міста Одеси у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 
за участю: секретаря судового засідання - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
прокурора Пересипської (Суворовської) окружної прокуратури м.Одеси - ОСОБА_4 
потерпілих – ОСОБА_5 , ОСОБА_6 
представника потерпілих – адвоката ОСОБА_7 
захисника - ОСОБА_8 
обвинуваченого (підсудного) – ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №12024162490001834, внесене до ЄРДР 27.11.2024 року, за обвинуваченням:
• ОСОБА_9 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Одеси, громадянина України, військовозобов`язаного, із неповною середньою освітою, неодруженого та офіційно не працевлаштованого, зареєстрованого та до затримання фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, - 
В С Т А Н О В И В:
26.11.2024, приблизно о 20:15 годин, підсудний ОСОБА_9 , достовірно знаючи про військову агресію рф проти України та впровадження на території України воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022, «Про введення воєнного стану в Україні» і затвердженого Законом України від 24.02.2022 року №2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», дію якого неодноразово продовжено відповідними Указами Президента України, затверджених законами України, зокрема Указом Президента України від 28.10.2024 №740/2024, затвердженого Законом України від 29.10.2024 №4024-ІХ, строк дії якого продовжено з 05:30 години 10.11.2024 строком на 90 діб, вчинив умисне кримінальне правопорушення за наступних обставин.
Так, у наведений день і час, підсудний ОСОБА_9 , маючи кримінально-протиправний умисел на вчинення розбійного нападу, спрямований на заволодіння чужим майном в умовах воєнного стану, прибув до приміщення магазину ФОП « ОСОБА_10 » по АДРЕСА_2 , де діючи умисно і з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, підійшов до каси та дістав з правої кишені одягненої на ньому куртки пневматичний пістолет моделі «MAKAROV», № НОМЕР_1 , калібру 4,5мм, який направив в бік потерпілої ОСОБА_5 .
Погрожуючи його застосуванням, що виразилось в погрозах прострелити руку потерпілій ОСОБА_5 , підсудний ОСОБА_9 став вимагати відкрити касу та передати йому грошові кошти, які перебували в ній. Сприйнявши висловлену погрозу як реальну, побоюючись за своє життя і здоров`я, потерпіла ОСОБА_5 відкрила замок ящика для зберігання грошових коштів, а підсудний ОСОБА_9 , продовжуючи погрожувати пневматичним пістолетом, шляхом вільного доступу відкрито заволодів грошовими коштами ФОП « ОСОБА_10 » в сумі 350 гривень та з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим майном за власним розсудом і спричинивши таким чином означеному ФОП матеріальну шкоду у наведеному розмірі. 
Потерпілий ОСОБА_6 та потерпіла ОСОБА_5 , будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового розгляду кримінального провадження, до суду не з`явились, при цьому потерпілий ОСОБА_6 звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі, з огляду на що і з урахуванням позиції інших сторін провадження, суд з метою дотримання розумності строків судового провадження вирішив розглянути кримінальне провадження за відсутності зазначених потерпілих. 
Підсудний ОСОБА_9 повністю визнав свою провину в обсязі висунутого обвинувачення у кримінальному провадженні та будучи допитаним в судовому засіданні, пояснив суду про час, місце, спосіб і мотиви вчиненого ним при вказаних вище обставинах, не оспорюючи при цьому докази, які містяться у матеріалах досудового розслідування та фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення.
Так, підсудний ОСОБА_9 під час допиту в суді пояснив, що дійсно за викладених в обвинувальному акті обставинах, він, будучи обізнаним про введення в Україні воєнного стану в зв`язку з військовою агресією рф, вирішив пограбувати касу магазину з використанням належного йому пневматичного пістолету. Прибувши до магазину по АДРЕСА_2 , він попрямував до каси, де погрожуючи пістолетом раніше незнайомій йому потерпілій ОСОБА_5 , висловив їй вимогу передати йому грошові кошти з каси магазину. На його вимогу, потерпіла відкрила касу, звідки він витягнув усі грошові кошти і з викраденими коштами залишив приміщення магазину. Викрадені гроші в сумі 350 гривень він витратив на власні потреби, а наступного дня його затримали працівники поліцій і вилучили пістолет. Шкодує про скоєне, просить вибачення у потерпілих і суворо не карати його. 
Допитана ж під час судового розгляду кримінального провадження потерпіла ОСОБА_5 пояснила суду про обставини вчинення підсудним ОСОБА_9 розбійного нападу на неї із погрозою застосування наявного у нього пістолета, під час якого той вимагав від неї надати йому грошові кошти з каси магазину, де вона проходила стажування на посаду продавця. Від несподіваності дій підсудного, вона увійшла у ступор, після чого той запитав її куди йому зробити постріл в руку чи ногу, на що вона відкрила касовий ящик і непомітно натиснула розташовану біля цього ящика кнопку виклику охорони магазина. Підсудний забрав з касового ящика гроші, які знаходились зверху, і з грошима залишив приміщення магазину. Як пізніше з`ясувалось, підсудний забрав з каси магазину суму в 350 гривень, а після пережитого вона відчуває деяку фобію до осіб, одягнених як підсудний - в темну куртку і з накинутим на голову капюшоном. Просить призначити підсудному ОСОБА_9 покарання за законом і відмовляється пробачати підсудного через пережите нею.
Потерпілий ОСОБА_6 під час допиту в суді показав, що про обставини розбійного нападу на належний йому як ФОПу магазин, він дізнався з телефонного дзвінка його дружини, яка у той час разом із потерпілою ОСОБА_5 перебувала в приміщенні магазину. Після телефонного дзвінка він прибув до приміщення магазину, куди також прибули служба охорони і поліція, де працівники поліції почали опитувати очевидців та він з`ясував, що підсудний ОСОБА_9 (якого в судовому засіданні впізнала потерпіла ОСОБА_5 ) заволодів 350 гривнями з каси магазину. Під час судового розгляду кримінального провадження, до нього в магазин приходили родичі підсудного, які пропонували відшкодувати завданий підсудним збиток, але він відмовився приймати ці гроші, як і ті, що надходили на його адресу грошовим переказом через пошту, оскільки вважає, що підсудний має відповісти за свій вчинок за законом. 
Згідно з ч.3 ст.349 КПК України, суд за результатами попереднього обговорення з учасниками судового провадження змісту цієї норми закону та наслідків її застосування, визнав недоцільним за клопотанням прокурора дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються. При цьому, з`ясувавши, що учасники провадження правильно розуміють зміст цих положень закону, а також роз`яснивши їм про відсутність права оскарження фактичних обставин кримінального провадження в апеляційному порядку, суд упевнився в добровільності та істинності їх позиції.
За наведених підстав, суд вважає, що винність підсудного ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінального правопорушення, фактичні обставини якого ним та ніким із учасників процесу не оспорюються, об`єктивно та повністю підтверджуються наявними у матеріалах досудового розслідування доказами, дослідження яких, окрім допиту підсудного та потерпілих ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , не здійснювалось у повному обсязі, відповідно до ч.3 ст.349 КПК України.
Приймаючи до уваги наведені обставини, отримавши покази підсудного ОСОБА_9 та допитавши в судовому засіданні потерпілих ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , судом поза розумним сумнівом встановлено, що вказаний підсудний своїми умисними діями скоїв напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинене в умовах воєнного стану, а відтак його дії вірно кваліфіковані стороною обвинувачення за ч.4 ст.187 КК України.
Аналогічні правові позиції містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року (п.6, 9).
Згідно з означеними правовими позиціями Верховного Суду України, розбій як злочин проти власності (ст.187 КК) – це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства, а під нападом слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства та розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні.
Під небезпечним для життя чи здоров`я насильством, слід розуміти умисне заподіяння потерпілому легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжке тілесне ушкодження, а також інші насильницькі дії, які не призвели до вказаних наслідків, але були небезпечними для життя чи здоров`я в момент їх вчинення. До них слід відносити, зокрема, і насильство, що призвело до втрати свідомості чи мало характер мордування, придушення за шию, скидання з висоти, застосування електроструму, зброї, спеціальних знарядь тощо. 
Тотожні правові висновки, за схожими обставинами кримінального провадження, викладені у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24.04.2018 року (справа №51-2608км18), від 03.04.2018 року (справа №51-239км17), від 31.07.2018 року (справа №405/3734/16-к). 
Отже, з огляду на ч.4 ст.187 КК України, кримінальна відповідальність за цією нормою закону настає за скоєння нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства (розбій), зокрема вчинений в умовах воєнного стану, що карається позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років із конфіскацією майна. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.65, ч.2 ст.50 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень, та при призначенні покарання суду слід врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також слід виходити з того, що покарання має бути призначене відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу й у межах санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, яке передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення та має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Внаслідок означених вимог закону, при призначенні покарання підсудному ОСОБА_9 у розглядуваному кримінальному провадженні, суд приймає до уваги характер і обставини, спосіб скоєного нападу із погрозою застосування зброї, тяжкість вчиненого ним кримінально-протиправного діяння, його корисливу спрямованість і суспільну небезпечність інкримінованого правопорушення, яке в силу ст.12 КК України відноситься до категорії особливо тяжких злочинів проти власності, що мало місце під час дії воєнного стану та військової агресії рф проти України, а також судом ураховується висловлена в суді позиція потерпілих та їх представника з означеного питання та в певній мірі - письмові вибачення підсудного перед потерпілими (направлені поштою на адреси потерпілих), намагання родича підсудного відшкодувати завданий ФОП « ОСОБА_10 » матеріальний збиток (шляхом поштового переводу грошей на ім`я потерпілого ОСОБА_6 ), характеризуючі дані вказаного підсудного і стан його здоров`я.
Так, з матеріалів судового провадження вбачається, що підсудний ОСОБА_9 свою провину в обсязі висунутого обвинувачення у кримінальному провадженні визнав повністю і надав під час допиту в суді визнавальні покази; раніше не судимий і вперше притягається до кримінальної відповідальності; забезпечений місцем реєстрації і до затримання мешкав в м.Одесі, де характеризується позитивно; військовозобов`язаний; на обліку КНП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» ООР та КНП «Міський психіатричний диспансер» ОМР не перебуває; неодружений та утриманців не має; офіційно не працевлаштований і (зі слів) на обліку в центрі зайнятості не значиться; утримується під вартою з 27.11.2024.
Комплексність наведеного свідчить про певну схильність підсудного ОСОБА_9 до кримінально-протиправної поведінки, про нехтування правилами законослухняної поведінки в суспільстві та його небажання займатися суспільно-корисною працею в умовах складного для Держави часу - воєнного стану, але одночасно підтверджує наявність у нього осуду вчиненого, що за своєю сукупністю обумовлює неможливість його виправлення і недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень без ізоляції від суспільства.
Разом із тим та згідно з обвинувальним актом у кримінальному провадженні, органом досудового розслідування та прокурором в суді, у якості обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_9 , визначено щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Згідно з п.4 ч.1 ст.91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а згідно зі ст.92 цього ж Кодексу, обов`язок доказування перелічених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, – на потерпілого.
Проте, з наведеною вище позицією органу досудового розслідування та прокурора в суді, суд погодитись не може, оскільки в судовому засіданні встановлено, що протягом досудового розслідування і судового розгляду кримінального провадження, підсудний ОСОБА_9 , незважаючи на визнання своєї провини та перебування певний час на волі, з моменту вчинення інкримінованого діяння і до його затримання в порядку ст.208 КПК України (тобто з 20:15 26.11.2024 до 21:52 27.11.2024) заподіяний ФОП « ОСОБА_10 » матеріальний збиток не відшкодував, а згідно з правовими висновками Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (постанови від 22.03.2018 року у справі №759/7784/15-к, від 09.10.2018 року у справі №51-275км17), щире каяття особи передбачає, окрім визнання фактів вчинення злочинів, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у скоєному, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, у бажані виправити наслідки вчиненого.
Активне ж сприяння розкриттю злочину як обставина, що пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, наданні допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним (постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі №674/1608/17, від 07.04.2021 року у справі №263/15605/17).
Втім, відомості, які б доводили факт щирого каяття підсудного ОСОБА_9 та його активного сприяння розкриттю злочину, мали знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження та надані до суду під час судового розгляду, але відповідних доказів на підтвердження відшкодування вказаним підсудним або принаймні у намаганні відшкодувати завданий потерпілому ФОП матеріальний збиток (незважаючи на спроби його родичів з цього приводу), його активного сприяння правоохоронним органам у розкритті злочину (на кшталт, добровільної видачі знарядь чи засобів вчинення злочину, здобутого злочинним шляхом майна чи цінностей тощо), протягом розгляду кримінального провадження сторонами процесу суду не надано і матеріали судової справи таких даних не містять.
Попри те, слід зауважити, що як вбачається з матеріалів розглядуваного кримінального провадження, викриття діяльності підсудного ОСОБА_9 відбулося не у зв`язку з осудом ним своєї поведінки та з`явленням до поліції із зізнанням, або добровільною видачею ним зброї і викрадених грошових коштів, намаганням іншим чином виправити виниклу ситуацію, а внаслідок своєчасно вжитих правоохоронним органом відповідних оперативно-розшукових (слідчих) заходів (встановлення особи і затримання підсудного). 
При цьому, намагання брата підсудного ОСОБА_9 відшкодувати завданий ФОП « ОСОБА_10 » матеріальний збиток (шляхом поштового переводу грошей на ім`я потерпілого ОСОБА_6 , що слідує з наданих захисником документів), оцінюється судом як намагання родичів підсудного вплинути на пом`якшення покарання останньому, а не ознакою його щирого каяття, як пом`якшуючої покарання обставини. 
Отже, за приписами ст.ст.66, 67 КК України, до обставин, що пом`якшують покарання підсудного ОСОБА_9 , суд відносить визнання ним своєї провини в обсязі висунутого обвинувачення, а обставин, що обтяжують покарання вказаного підсудного, як визначено у обвинувальному акті та з чим також погоджується й суд, у кримінальному провадженні не встановлено.
Наряду з викладеним, зважаючи на позицію сторони захисту та досліджуючи питання можливості застосування положень ст.69 КК України при призначенні покарання підсудному ОСОБА_9 у розглядуваному кримінальному провадженні, суд виходить з такого.
Відповідно до ч.1 ст.69 КК України, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті Особливої частини цього Кодексу.
Поняття суддівського розсуду або судової дискреції у кримінальному судочинстві розкрито у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 01.02.2018 року (справа №634/609/15-к), яке охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства конкретних обставин кримінального провадження, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції, принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оцінюючі поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (ст.66, ст.67 КК України), визначення «інші обставини справи», або ж «інші обставини кримінального провадження», можливості призначення більш м`якого покарання або виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.69 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила кримінальне правопорушення, залежно від особливостей цього кримінального правопорушення і його суб`єкта.
Однак, доводи сторони захисту щодо наявності у підсудного ОСОБА_9 певних обставин (щире каяття та активне сприяння у розкритті злочину, зізнавальні покази, намагання родичів підсудного відшкодувати завданий збиток), то з урахуванням характеру і обставин вчиненого підсудним (зокрема, скоєння ним особливо тяжкого протиправного діяння проти власності, корисливу спрямованість його злочинних дій і загрозу застосування при цьому наявної у нього зброї, яка реально сприймалась потерпілою), що мало місце в умовах воєнного стану і збройної агресії рф проти України, за переконанням суду та в аспекті приписів ст.ст.50, 65, 69 КК України, не містять достатніх даних, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого вказаним підсудним кримінального правопорушення.
Тотожну позицію висловив Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 15.03.2018 року (справа №51-1118км18), яким сформульовано, що призначення за правилам ст.69 КК України більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише у тому випадку, коли встановлені по справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції відповідної статті було б явно несправедливим.
Таким чином, суд доходить висновку про те, що запропонований стороною захисту спосіб призначення покарання підсудному ОСОБА_9 в порядку ст.69 КК України не відповідає меті та завданням кримінального закону, особі підсудного та обставинам і характеру доведеного в суді обвинувачення, його корисливої спрямованості, що у свою чергу не забезпечить виправлення вказаної особи та попередження вчинення нових протиправних діянь як ним так і іншими особами.
Отже, в умовах змагальності судового розгляду, з урахуванням наведених вище обставин, суд вважає, що підстави для призначення підсудному ОСОБА_9 покарання в порядку ст.69 КК України, – стороною захисту належним чином не доведені та у матеріалах кримінального провадження відсутні, а доводи прокурора щодо реального відбування вказаним підсудним призначеного покарання, – є слушними.
На підставі викладеного, дотримуючись принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання у розглядуваному кримінальному провадженні, беручи до уваги встановлені під час судового розгляду фактичні обставини інкримінованого підсудному ОСОБА_9 кримінального правопорушення, його підвищену суспільну небезпечність, корисливу спрямованість його протиправних дій, їх поєднання з погрозою застосування зброї до потерпілої ОСОБА_5 , сприйняття нею реальності такої погрози, а також ураховуючи досліджені в судовому засіданні характеризуючі дані про особу підсудного, суд у контексті ст.ст.50, 65-67 КК України доходить висновку про те, що виправлення вказаного підсудного та недопущення вчинення ним нових кримінальних правопорушень неможливе без тимчасової ізоляції від суспільства, з призначенням покарання у виді позбавлення волі й в межах мінімальної санкції ч.4 ст.187 КК України, яке належить відбувати у кримінально-виконавчій установі, із застосуванням додаткового покарання у виді конфіскації усього належного підсудному майна.
Зі змісту ст.63 КК України вбачається, що покарання у виді позбавленні волі полягає в ізоляції засудженого та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а згідно зі ст.59 цього ж Кодексу, покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого, та конфіскація майна встановлюється за тяжкі й особливо тяжкі корисливі злочини, за злочини проти основ національної безпеки України, громадської безпеки, незалежно від ступеня їх тяжкості і може бути призначене лише у випадках, спеціально призначених в Особливій частині цього Кодексу. 
Крім того, в силу вимог ст.72 КК України та ураховуючи термін попереднього ув`язнення підсудного ОСОБА_9 у розглядуваному кримінальному провадженні з часу його затримання в порядку ст.208 КПК України 27.11.2024 року до дати ухвалення цього вироку, суд вважає, що означений термін підлягає зарахуванню до строку призначеного за цим вироком покарання вказаному підсудному за правилами, передбаченими у наведеній нормі закону. 
Питання щодо долі речових доказів та арешту майна у кримінальному провадженні, суд вирішує в порядку ст.ст.100, 174 КПК України, відповідно, а щодо процесуальних витрат – в силу ст.ст.124, 126 цього ж Кодексу.
Керуючись ст.ст.100, 124, 126, 174, 369-371, 373-374 КПК України, суд -
У Х В А Л И В:
ОСОБА_9 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.4 ст.187 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, з відбуванням покарання у кримінально-виконавчій установі закритого типу, із конфіскацією усього належного засудженому майна.
Відповідно до ч.5 ст.72, ст.63 КК України, строк відбуття покарання засудженим ОСОБА_9 рахувати з дня набрання вироком законної сили, зарахувавши в цей строк термін його попереднього ув`язнення у кримінальному провадженні з 27.11.2024 року до дати ухвалення цього вироку.
Запобіжний захід ОСОБА_9 у вигляді тримання під вартою, - залишити без змін, до набрання вироком законної сили.
В порядку ч.4 ст.174 КПК України, накладений за ухвалою слідчого судді від 29.11.2024 року арешт на майно: куртку чоловічу чорного кольору та куртку чоловічу сірого кольору за написом «Supre», зі вставками чорного кольору; чоловічі штани коричневого кольору з білими зовнішніми полями, чоловічі кросівки темно-синього кольору з білою підошвою та написом «Nike»; мобільний телефон марки «TECNO» в корпусі чорного кольору, imei: НОМЕР_2 , з сім-карткою НОМЕР_3 , які знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП №3 ОРУП ГУНП в Одеській області (квитанція 967 від 12.12.2024), після набрання вироком законної сили, - скасувати, звернувши на майно засудженого (мобільний телефон) виконання вироку в частині конфіскації належного йому майна.
З огляду на ст.100 КПК України, речові докази у кримінальному провадженні:
- марлевий тампон із змивом з поверхні під ящиком чорного кольору каси, марлевий тампон зі змивом з пластикового ящика чорного кольору каси, фрагменти слідів папілярних візерунків пальців рук на 2-х відрізках прозорої липкої стрічки на аркуші паперу, дактилоскопічні карти на ім`я ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , які знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (квитанції 967 від 12.12.2024, 0022 від 20.01.2025), - знищити;
- куртку чоловічу чорного кольору та куртку чоловічу сірого кольору за написом «Supre», зі вставками чорного кольору; чоловічі штани коричневого кольору з білими зовнішніми полями, чоловічі кросівки темно-синього кольору з білою підошвою та написом «Nike», які знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (квитанція 967 від 12.12.2024), - повернути за належністю власникам;
- пістолет з написом «Макаров» 177CAL 4.5 mm, 60520633 та магазин з газовим балоном, які належать засудженому ОСОБА_9 і знаходяться в камері зберігання речових доказів ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області (квитанція №993 від 25.12.2024), - звернути на користь держави з метою виконання вироку в частині конфіскації усього належному засудженому майна;
- об`єкт дослідження за висновком експерта №СЕ19/116-24/25525-БД, який упакований в сейф-пакет та долучений до матеріалів судового провадження, - залишити зберігати у справі; 
- відеозапис на цифровому носії DVD-RW диску з камер відеоспостереження магазину ФОП « ОСОБА_10 » по АДРЕСА_2 , який міститься в матеріалах досудового розслідування кримінального провадження, - залишити зберігати у означених матеріалах.
На підставі ст.ст.124, 126 КПК України, процесуальні витрати у кримінальному провадженні, за проведення експертних досліджень, в сумі 12467,92 гривень (1989,75+3183,60+7294,57), - стягнути із засудженого ОСОБА_9 , на користь держави.
Копії вироку вручити під розписку прокуророві та ОСОБА_9 , надати для відома іншим заінтересованим особам, а також направити до ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та до ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області - для виконання, в межах їх відповідних повноважень.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження та подання апеляції через Пересипський районний суд міста Одеси до Одеського апеляційного суду, протягом 30 днів з дня проголошення, а для особи, яка утримується під вартою, - у той же строк з моменту вручення копії вироку.

Головуючий - суддя: ОСОБА_1