ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 344/22832/23
провадження № 51-2750км25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                        ОСОБА_1 ,
суддів                                                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,  
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,                                       
потерпілого                                        ОСОБА_5     (в режимі відеоконференції),
представника потерпілого - адвоката  ОСОБА_6  (в режимі відеоконференції),
захисника                                           ОСОБА_7      (в режимі відеоконференції),
прокурора                                           ОСОБА_8 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у кримінальному провадженні № 12023091010002514 за обвинуваченням
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК). 

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами обставини
За вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 грудня 2024 року ОСОБА_9 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілому тяжких тілесних ушкоджень  і засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК звільнено ОСОБА_9 від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені ст. 76 КК.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_5 задоволено частково. 
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал страхування»» на його користь 44 130,15 грн витрат на лікування, 50 313,32 грн шкоди пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності та 4722,17 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_9 на користь потерпілого 200 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди (з яких 57 000 грн вже сплачено) та  20 000 грн витрат на правову допомогу.
Стягнуто процесуальні витрати, вирішено долю речових доказів. 
Районний суд установив, що ОСОБА_9 03.08.2023 близько 23:05 керуючи автомобілем «BMW 520i» р.н. НОМЕР_1 та рухаючись вул. Коновальця в  напрямку вул. Петлюри у м. Івано-Франківську, в порушення вимог пунктів 1.7, 1.10, 2.3 (п. п. «б» і «д»), 12.1 та 12.3 Правил дорожнього руху України                     (далі - ПДР)проявив неуважність, не урахував дорожню обстановку, яка склалася, не обрав безпечної швидкості руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, з моменту виникнення перешкоди для руху своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, унаслідок чого вчинив наїзд на велосипедиста ОСОБА_5 який рухався в попутному напрямку.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілий ОСОБА_5 отримав тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки в момент їх спричинення, а також середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень.
При перегляді вироку за апеляційною скаргою представника потерпілого               Івано-Франківський апеляційний суд ухвалою від 10 квітня 2025 року змінив його в частині вирішення цивільного позову та стягнув з ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_5 у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 400 000 грн. 
У решті судове рішення залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі потерпілий ОСОБА_5 просить скасувати ухвалу апеляційного суду через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через м`якість і призначити новий розгляд у цьому суді. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що при перегляді вироку за апеляційною скаргою його представника суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства за умови застосування до нього положень ст. 75 КК, без позбавлення його права керувати транспортними засобами.
Вважає, що поза увагою цього суду залишились доводи апеляційної скарги про те, що звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням є безпідставним та несправедливим і таким, що здійснено без належного врахування ступеня тяжкості злочину, який є тяжким, особи винного, його відношення до вчиненого, а саме відсутності критичної оцінки своїх дій, відсутності розкаяння, що, на його думку, свідчить про високий рівень суспільної небезпеки ОСОБА_9 , невідворотності наслідків, що настали для стану його здоров`я - незворотну втрату функцій організму та інвалідності, відсутність активних дій з відшкодування шкоди, безпідставність врахування як пом`якшуючих обставин щирого каяття та активного сприяння розкриттю злочину, адже, як він уважає, виправлення ОСОБА_9 неможливе без ізоляції від суспільства.
З урахуванням наведеного стверджує, що оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370 та 419  Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
 
Позиція учасників у суді касаційної інстанції
Потерпілий та його представник касаційну скаргу підтримали.
Прокурор та захисник вважали, що оскаржувана ухвала є законною та обґрунтованою і просили залишити касаційну скаргу без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів (далі - Суд) дійшла висновку про таке.
За правилами ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в судових рішеннях про доведеність винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій судами за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі не оскаржуються і під сумнів не ставляться.
А тому, при перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, встановлених місцевим та апеляційним судами.
З матеріалів провадження вбачається, що не погодившись із вироком суду першої інстанції представник потерпілого подав апеляційну скаргу в якій, зокрема вважав застосований судом першої інстанції захід примусу надто м`яким.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово вказував, що апеляційний суд фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції (ч. 1 ст. 409 КПК), що покладає на нього певний обов`язок щодо дослідження й оцінки доказів у справі, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Цих вимог закону суд апеляційної інстанції дотримався повністю.
За правилами статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та запобігання вчинення нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, при вирішенні питання щодо можливості виправлення ОСОБА_9 без ізоляції від суспільства за умов застосування до нього положень ст. 75 КК апеляційний суд узяв до уваги тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, необережну форму вини, конкретні обставини ДТП та дані про особу засудженого, котрий раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується позитивно, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, частково відшкодував потерпілому завдану моральну шкоду, як на стадії розгляду провадження судом першої, так і апеляційної інстанцій. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав щире каяття засудженого та активне сприяння в розкритті злочину, а також зазначив про відсутність обставин, які його обтяжують.  
Ураховуючи ці обставини та поведінку засудженого після скоєного, апеляційний суд дійшов переконливого висновку про наявність у справі обґрунтованих підстав для застосування до нього положень ст. 75 КК.
Також апеляційний суд визнав можливим не призначати останньому додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, оскільки це позбавить його можливості забезпечувати свій побут і в повному обсязі відшкодувати потерпілому завдану моральну шкоду.
Ці висновки апеляційного суду в оскаржуваному рішенні є умотивованими та не суперечать законодавчим приписам та принципам закладеним у нормах кримінального закону щодо мети покарання.
При цьому Суд звертає увагу потерпілого на те, що його позиція у справі щодо покарання не є вирішальною для суду, оскільки при вирішенні цього питання суд ураховує всі обставини справи, у тому числі й ті, які передбачено ст. 65 КК.
Свої доводи у касаційній скарзі щодо неправильного застосування апеляційним судом положень ст. 75 КК до засудженого потерпілий обґрунтував лише тяжкістю наслідків, що настали для його здоров`я, однак така позиція не ґрунтується на вимогах закону, оскільки за конкретних обставин провадження лише тільки тяжкість таких наслідків не може бути безумовною підставою не застосовувати цю норму кримінального закону.
Ухвала апеляційного суду є належно обґрунтованою та вмотивованою і за змістом відповідає вимогам статей 370 та 419 КПК, у ній наведено відповідні мотиви з яких виходив цей суд та положення закону, якими він керувався при ухваленні свого рішення. 
Під час касаційної перевірки оскаржуваного рішення Судом не встановлено таких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких може бути його скасування або зміна, а тому підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Залишити без задоволення касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_5 , а ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року щодо ОСОБА_9 без зміни. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                             ОСОБА_2                             ОСОБА_3