ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/542/26 Справа № 178/1957/22 	  	Суддя у 1-й інстанції - Цаберябий Б. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Халаджи О. В.
суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В., 
секретар Кругман А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини разом з бабусею та зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Служба у справах дітей Криничанської селищної ради, Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком (суддя першої інстанції Цаберябий Б.М., повний текст рішення складено 10 травня 2024 року),

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її донька ОСОБА_5 перебувала зі ОСОБА_1 у сімейних відносинах без укладення шлюбу з 2014 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_4 .
Зазначала, що після народження дитини ОСОБА_5 та ОСОБА_1 припинили відносини та з цього часу проживали окремо, останній не приймав участі у вихованні та матеріальному забезпеченні малолітнього сина, не цікавився його життям та розвитком, не турбувався про душевний та моральний стан.
Син ОСОБА_4 залишився проживати разом з її донькою, окрім нього з ними проживав її старший син ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла внаслідок хвороби.
Після смерті ОСОБА_5 її сини ОСОБА_4 та ОСОБА_3 залишились проживати з нею ( ОСОБА_2 ), тобто зі своєю бабусею, а ОСОБА_1 почав проявляти певну активність та почав вимагати віддати йому дитину ОСОБА_4 .
Вказувала, що вона жодним чином не чинить перешкод батькові у спілкуванні з сином, однак таке спілкування проходить у її присутності чи присутності ОСОБА_3 , - брата дитини. Після смерті її доньки ОСОБА_5 , психологічний стан ОСОБА_4 нестабільний, він не бажає проживати з батьком, оскільки для нього він незнайома людина, та хоче проживати з нею та своїм братом ОСОБА_3 .
Крім того, дитина соціально адаптована за теперішнім місцем свого проживання, де створені усі належні умови для його проживання та майбутнього розвитку.
Посилаючись на наведене, просила її позов задовольнити, визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, його бабусею.
Заперечуючи проти позову ОСОБА_2 , у січні 2023 року ОСОБА_1 подав зустрічний позов, у якому просив відібрати малолітнього ОСОБА_4 у ОСОБА_2 та визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із ним.
На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що перебував у фактичних шлюбних відносинах із ОСОБА_5 та є біологічним батьком ОСОБА_4 .
Починаючи з 2018 року, ОСОБА_5 разом із сином почали проживати окремо від нього через погіршення відносин між ними, він не припиняв надавати матеріальну допомогу на його утримання.
Після смерті ОСОБА_5 намагався забрати сина до себе, однак ОСОБА_2 не давала можливості це зробити, мотивуючи поганим психологічним станом дитини, пов`язаним зі смертю матері. Через перешкоди, які чинила йому ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною, він змушений був звертатися до правоохоронних органів.
Зазначав, що має всі належні умови для проживання сина разом із ним, має власне житло, транспортний засіб, дохід, може забезпечувати інтереси дитини як морально, так і матеріально.
Посилаючись на наведені обставини, просив задовольнити його позовні вимоги.
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року первісний позов задоволено.
Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із бабусею ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , по АДРЕСА_1 .
У задоволенні зустрічного позову відмовлено.
Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та подав апеляційну скаргу, вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без врахування всіх обставин справи.
Мотивує скаргу тим, що судом першої інстанції встановлено факт, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 існували фактичні відносини без ресстрації шлюбу, в результаті яких народився син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У свідоцтві про народження сина ОСОБА_6 , що видане Індустріальним вілізілом державної рестрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського млякого управління вестиці, актовий запис № 494, серія НОМЕР_1 , батьком записаний ОСОБА_7 , а матір`ю - ОСОБА_5 .
Вказує, що думка дитини, ОСОБА_6 ,у суді, у присутності психолога не була заслухана.
Також зазначає, що до моменту звернення Позивача до суду, син ОСОБА_6 , вільно з ним спілкувався, радів зустрічам з батьком, завжди посміхався. Зараз після судового провадження, батько відчуває вплив сторонніх людей на сина, зокрема ОСОБА_8 , брата ОСОБА_6 . У присутності ОСОБА_8 , син ОСОБА_6 закривається, відвертається та боїться навіть розмовляти з батьком і постійно дивиться то на ОСОБА_8 , то на батька.
Представник ОСОБА_1 – Серебрякова І.М., просила рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 , відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 , задовольнити у повному обсязі.
Від представника ОСОБА_2 – ОСОБА_9 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила оскаржуване рішення суду залишити без змін.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2025 року за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року залишено без змін.
На вказані судові рішення ОСОБА_1 була подана касаційна скарга.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Серебряковою Іриною Миколаївною, задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 22 січня 2025 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
14 липня 2025 року цивільна справа № 178/1957/22 надійшла до Дніпровського апеляційного суду (м. Дніпро).
ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_10 у судовому засіданні підтримали доводи апеляційної скарги, просили задовольнити її у повному обсязі.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення суду залишити без змін.
ОСОБА_3 також заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Представник Органу опіки та піклування – Воднєва Н.В. у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги у повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та бабусею ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 , виданого 19 травня 2015 року Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є сином ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .
Після народження сина та через погіршення стосунків ОСОБА_1 та ОСОБА_5 проживали окремо, дитина залишилась проживати разом із матір`ю.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла внаслідок хвороби.
Після смерті ОСОБА_5 її діти: старший син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишились проживати з ОСОБА_2 , яка є їх бабусею.
ОСОБА_1 , який є батьком неповнолітнього ОСОБА_4 , після смерті матері дитини виявив бажання у спілкуванні з сином, має намір забрати до себе проживати в с. Малярщина Кам`янського району Дніпропетровської області.
Представник служби у справах дітей в судовому засіданні в суді першої інстанції пояснила, що виїздом за місцем проживання ОСОБА_1 було встановлено, що у нього наявні усі необхідні умови для проживання дитини. В ході спілкування зі ОСОБА_1 було встановлено, що він періодично навідує дитину та докладає зусиль для надання їй допомоги.
Відповідно до довідки Комунального закладу «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» ДОР ОСОБА_4 , зокрема переживає психологічну травму через втрату матері. Хлопчик знаходиться у стресовому стані в зв`язку з тим, що має побоювання втратити стабільність, яку забезпечують йому бабуся та брат ОСОБА_8 . ОСОБА_2 ставиться до свого онука з почуттям любові та турботи, зацікавлена в розвитку ОСОБА_11 і символізує безпеку та захист для нього. Домінуючою особою в житті ОСОБА_6 є бабуся, він має з нею тісний емоційний контакт. Брат ОСОБА_3 є для хлопчика опорою та компенсує недостатність уваги з боку батька. ОСОБА_6 на даний час хоче проживати разом із бабусею, де йому комфортно, затишно, спокійно, безпечно та про нього піклуються. Раптова зміна місця проживання його може злякати. Задля запобігання погіршення психоемоційного стану ОСОБА_6 , на даний час, не змінювати його теперішнє місце проживання так як, на даний час, між батьком та дитиною існують деформовані стосунки, примус до спілкування та сумісного проживання з ним може принеси негативні наслідки для психологічного здоров`я дитини.».
Управління-служба у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради надала на запит суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
На виконання вимог суду Служба у справах дітей Криничанської селищної ради надала свій висновок від 18 грудня 2024 року про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .
ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно акта обстеження умов проживання, складеного Службою у справах дітей Криничанської селищної ради, ОСОБА_1 зареєстрований та фактично проживає у будинку сам. Будинок складається з 3 житлових кімнат, ванної кімнати, коридору, в будинку газове опалення, кімнати умебльовані, в наявності побутова техніка, є окрема кімната для сина, в якій є ліжко, стіл для занять, комп`ютер для занять. Для виховання, розвитку та проживання малолітнього сина ОСОБА_6 батьком створені всі необхідні умови.
На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Криничанської селищної ради малолітній ОСОБА_6 пояснив, що проживати із бабусею та старшим братом йому комфортно, а жити із батьком він не хоче.
Відповідно до довідки від 16 жовтня 2024 року, виданої КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги» ДОР, малолітній ОСОБА_6 почуває себе в родині бабусі та старшого брата комфортно та у безпеці, тому визначати місце проживання дитини з батьком наразі, на думку психолога, зміна місця проживання може дестабілізувати психоемоційний стан дитини та привести до ретравматизації. Хлопчик пережив травмуючу ситуацію (смерть матері) і перехід його в іншу родину може призвести до порушень емоційно-особистої сфери.
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції в Донецькій області, актовий запис №99, ІНФОРМАЦІЯ_8 народився ОСОБА_12 , батьками якого є ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .
Відповідно до виписки №у/552 КП «Дніпропетровська обласна клінічна офтальмологічна лікарня», ОСОБА_14 знаходилась на лікуванні у стаціонарі з 14.03.2024 р. зі скаргами на відсутність зору правого ока, майже відсутній зір лівого ока. Зі слів хворої, отримала вибухову травму 10.03.2024 року внаслідок вибуху гранати, яку вдома розбирав чоловік.
Відповідно до медичної довідки Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, згідно виписки з медичної карти ОСОБА_14 знаходилась на лікуванні у стаціонарі з 26.03.2024 року по 05.04.2024 року з повним діагнозом: МВТ (09.03.2024 р.) ВОПС голови та обличчя, закрите ЧМП, забій головного мозку 1 ст., перелом гілки нижньої щелепи праворуч, рвана рана щоки праворуч, рвана рана лобної ділянки, множинні ВОСП обличчя. Анофтальм праворуч. Проникаюче корнеосклеральне поранення, гіфема, травматична катаракта, гемофтальм, внутрішньоочним стороннім тілом лівого ока. ВОСП правого плеча, грудної клітини, живота праворуч.
Відповідно договору №77604/24П ОСОБА_14 отримує послуги у м. Києві від ТОВ «Золотий вік України» у вигляді щоденного, цілодобового догляду, як особа що потребує такого догляду.
Відповідно до акту від 25.04.2024 року, складеного та за підписом представників служби у справах дітей Калуської міської ради І.М.Гвоздецької та Т.М.Відюк, за результатами обстеження матеріально-побутових умов сім`ї малолітнього ОСОБА_12 встановлено, що він проживає за адресою в АДРЕСА_3 разом з батьком – ОСОБА_13 , його співмешканкою та сином співмешканки. Сім`я проживає у задовільних умовах. Батько самостійно займається вихованням та утриманням сина ОСОБА_15 .
Ухвалюючи рішення про задоволення первісного позову та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того,що у цій справі вирішується щодо визначення місця проживання малолітньої дитини між бабусею дитини та її батьком. Як вже встановлено, малолітній ОСОБА_4 через втрату матері переживає психологічну травму, що підтверджується відповідними довідками та висновками з лікарні. ОСОБА_1 всупереч своїх батьківських обов`язків не приймав належної участі у житті та вихованні дитини. Малолітній ОСОБА_4 підтвердив своє бажання проживати з бабусею та братом, що також і підтвердилось в судовому засіданні показами свідків та наявними в матеріалах справи доказами, оскільки проживання його з бабусею, належним чином відповідатиме подальшому розвитку та належному психологічному стабільному стану.
Апеляційний суд погоджується з вказаним висновком місцевого суду.
Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у статті 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).
При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (стаття 141 СК України).
Відповідно до частини другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 161 СК України).
Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Проте в цій справі виник спір між бабою та батьком щодо місця проживання дитини, оскільки мати дитини померла і дитина проживає з бабою.
Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.
Таким чином, закон закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною (а) спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю, (б) виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів передбачених в законі, (в) реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право, (г) захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьої особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права, на нього. Законом прямо допускається, що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини.
Згідно зі статтею 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї.
Тлумачення частини другої статті 171 СК України дає підстави для висновку, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково, зокрема, при вирішенні спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України).
Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.
Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.
Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.
Питання застосування статті 171 СК України у подібних правовідносинах вже було предметом перегляду Верховного Суду.
У постанові від 18 серпня 2021 року у справі № 303/3102/19 (провадження№ 61-13918св20) Верховний Суд, скасовуючи рішення суду апеляційної інстанції та направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що «аналізуючи положення частин першої та другої статті 171 СК України про те, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї, і що дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання; статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю; статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей про те, що під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу».
Отже, для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо визначення місця проживання дитини необхідно, щоб дитина була заслухана.
Висновок про необхідність врахування думки дитини у вирішенні спору щодо визначення місця проживання дітей висловлений Верховним Судом у постановах від 01 серпня 2018 року у справі № 207/3144/16 (провадження № 61-29090св18), від 04 березня 2020 року у справі № 356/417/17 (провадження № 61-16764св18), від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17 (провадження № 61-44369св18), від 19 травня 2021 року у справі № 686/1379/19 (провадження № 61-18646св20).
Як вбачається з матеріалів справи, і ОСОБА_2 (бабуся дитини), і ОСОБА_1 (батько дитини) мають позитивні характеристики, належні умови для проживання дитини та можливість її утримувати. Малолітня дитина протягом тривалого часу (з моменту народження ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) та після смерті матері ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) весь час проживала і на момент розгляду справи проживає у баби, яка займається її вихованням, піклуванням, підтриманням здоров`я та матеріальним забезпеченням. Фактично сім`єю для дитини з моменту її народження були мати і баба, а після смерті матері - баба.
На необхідності залишити малолітню дитину з бабою наголосила Служба у справах дітей Криничанської селищної ради у своєму висновку від 18 грудня 2024 року. На засіданні комісії з питань захисту прав дітей Криничанської селищної ради малолітній ОСОБА_6 пояснив, що проживати із бабусею та старшим братом йому комфортно, а жити із батьком він не хоче.
Окрім того, відповідно до довідки КЗ «Дніпропетровський центр соціально- психологічної допомоги» ДОР малолітній ОСОБА_4 , зокрема переживає психологічну травму через втрату матері; знаходиться у стресовому стані в зв`язку з тим, що має побоювання втратити стабільність, яку забезпечують йому бабуся та брат; домінуючою особою в житті дитини є бабуся, він має з нею тісний емоційний контакт; брат ОСОБА_3 для хлопчика є опорою та компенсує недостатність уваги з боку батька; дитина на даний час хоче проживати разом із бабусею, де йому комфортно, затишно, спокійно, безпечно та про нього піклуються; раптова зміна місця проживання його може злякати; на даний час, між батьком та дитиною існують деформовані стосунки, примус до спілкування та сумісного проживання з ним може принести негативні наслідки для психологічного здоров`я дитини.
Тлумачення частини другої статті 171 СК України дає підстави для висновку, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково, зокрема, при вирішенні спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України).
Таким чином, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання.
У постанові Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20) зазначено, що: «Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При цьому під час визначення місця проживання малолітньої дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб».
У постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 754/1447/23 (провадження № 61-6119св24) Верховний Суд зазначив, що: « З досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Проте не може бути передбачено шаблонного підходу до розгляду справи за участю дітей: у кожному конкретному випадку суд має підходити розумно та брати до уваги особливості розвитку кожної дитини.».
У судовому засіданні апеляційного суду 05 листопада 2025 року за участю психолога ОСОБА_16 було допитано малолітнього ОСОБА_11 , який пояснив суду, що над даний час він проживає разом з бабусею ОСОБА_2 та рідним старшим братом ОСОБА_3 у чотирьох кімнатної квартирі, за адресою АДРЕСА_4 . Також ОСОБА_6 повідомив суду, що має свою власну кімнату, яка об лаштована всім необхідним для життя та навчання. ОСОБА_17 у нього знаходиться у п`яти мінутах від дома, у школі та у дворі є друзі, він відвідує гурток з англійської мови.
На питання суду, щодо участі батька у його вихованні, він сказав, що батька ОСОБА_1 приїздить до нього раз на два місяці, дає йому картку з грошима, але він її не використовує, оскільки кошти надає брат ОСОБА_18 .
Також ОСОБА_6 повідомив суду, що з батьком він не заперечує зустрічатись, але проживати хоче тільки з бабусею та рідним братом.
Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, та вислухавши думку дитини щодо його бажання проживати з бабусею, апеляційний суд вважає, що місцевий суд, дійшов обґрунтованого висновку, що малолітній ОСОБА_4 через втрату матері переживає психологічну травму, що підтверджується відповідними довідками та висновками з лікарні. ОСОБА_1 всупереч своїх батьківських обов`язків не приймав належної участі у житті та вихованні дитини. Малолітній ОСОБА_4 підтвердив своє бажання проживати з бабусею та братом, що також і підтвердилось в судовому засіданні показами свідків та наявними в матеріалах справи доказами, оскільки проживання його з бабусею, належним чином відповідатиме подальшому розвитку та належному психологічному стабільному стану
Інші доводи, наведені в обґрунтування скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи й зводяться до переоцінки судом доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 02 травня 2024 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв 
Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 5 лютого 2026 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи