Справа № 152/1412/25
Провадження № 22-ц/801/331/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаровський І. В.
Доповідач:Панасюк О. С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року	Справа № 152/1412/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),
суддів Берегового О. Ю., Міхасішина І. В., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представниці ОСОБА_1 – адвокатки Зачепіло З. Я. на рішення Шаргородського районного суду Вінницької області у складі судді Войнаровського І. В. від 01 грудня 2025 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

встановив:

У жовтні 2025 року Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» (далі – АТ «ТАСКОМБАНК») звернулося до суду з цим позовом, за яким просило стягнути з  ОСОБА_1 на його користь 52 091 грн 38 к. заборгованості за кредитним договором № 2974847104 від 30 липня 2020 року, яка складається з: 
- 17 243 грн 06 к. заборгованості за тілом кредиту; 
- 01 грн 98 к. заборгованості за річними процентами; 
- 34 846 грн 34 к. заборгованості за щомісячними процентами.
На обґрунтування позовних вимог покликалося на те, що 30 липня 2020 року між Товариством з обмеженою відповідністю «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» (далі ТОВ «ФК «ЦФР») та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2974847104, за умовами якого кредитодавець надав позичальниці кредит у розмірі 29 600 грн 00 к., строком користування 36 місяців, зі сплатою річних процентів – 0,01 % від суми боргу за договором, щомісячних процентів – 6,00 % від суми кредиту, а позичальниця зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
17 грудня 2021 року право вимоги за кредитним договором відступлені АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору факторингу № 171221.
Після відступлення права грошової вимоги  ОСОБА_1 неодноразово повідомлялася про наявність заборгованості, проте жодних дій для її погашення нею не здійснювалося.
ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 52 091 грн 38 к., яка складається з: 17 243 грн 06 к. заборгованості за тілом кредиту; 01 грн 98 к. заборгованості за річними процентами; 34 846 грн 34 к. заборгованості за щомісячними процентами.
Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором № 2974847104 від 30 липня 2020 року у розмірі 52 091 грн 38 к., з яких: 17 243 грн 06 к. – заборгованість за тілом кредиту; 01 грн 98 к. – заборгованість за річними процентами та 34 846 грн 34 к. – заборгованість за щомісячними процентами, а також 2 422 грн 40 к. у відшкодування сплаченого судового збору.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що  ОСОБА_1  порушила умови кредитного договору № 2974847104 від 30 липня 2020 року, не виконавши зобов`язання з повернення коштів та сплати процентів. Право вимоги за цим договором перейшло до АТ «ТАСКОМБАНК» на підставі договору факторингу, що відповідає нормам статей 512, 514 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Оскільки заборгованість у розмірі 52 091 грн 38 к. підтверджена розрахунком і доказами, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі разом із судовими витратами.
В апеляційній скарзі представниця ОСОБА_1 – адвокатка Зачепіло З. Я., посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просила рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове – про відмову у позові.
Апеляційна скарга мотивована тим, що наданий банком розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, а лише одностороннім нарахуванням, яке не дозволяє перевірити правильність сум. Крім того підписана  ОСОБА_1 анкета-заява не містить умов щодо розміру процентної ставки чи штрафних санкцій, а додані до матеріалів справи «Умови та правила» не містять підпису клієнта, тому не можуть вважатися складовою частиною кредитного договору. Отже через відсутність доказів узгодження істотних умов та належного підтвердження боргу, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Частинами першою – четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі – ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Судом встановлено, що 30 липня 2020 року між ТОВ «ФК «ЦФР» та  ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 2974847104, за умовами якого кредитодавець надав позичальниці кредит у розмірі 29 600 грн 00 к., строком користування 36 місяців, зі сплатою річних процентів – 0,01 % від суми боргу за договором, щомісячних процентів – 6,00 % від суми кредиту, а позичальниця зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.
Згідно з пунктом 1.3. кредитного договору позичальник зобов`язується сплачувати проценти за користування кредитом та здійснювати повернення кредиту на умовах передбачених в паспорті кредиту № 4847104, який є невід`ємною частиною цього договору.
Відповідно до пункту 2.1. договору всі інші умови кредитного договору викладені в паспорті кредиту та в умовах отримання фінансових кредитів TOB «ФК «ЦФР», які розміщені на сайті TOB «ФК «ЦФР». Цей договір, паспорт кредиту та умови отримання фінансових кредитів TOB «ФК «ЦФР» – складають єдиний кредитний договір (пункт 2.2 договору).
17 грудня 2021 року між TOB «ФК «ЦФР» та АТ «ТАСКОМБАНК» укладено договір факторингу № 171221, за умовами якого фактор зобов`язався передати (сплатити) клієнту суму фінансування, а клієнт зобов`язався відступити факторові права вимоги за кредитними договорами в обсязі та на умовах, визначених цим договором. Перелік позичальників, підстави виникнення права вимоги до позичальників, сума боргу на дату відступлення прав вимоги та інші дані зазначаються в реєстрі прав вимог, який формується згідно з додатком № 1 та є невід`ємною частиною цього договору та підписується одночасно з ним (пункт 2.1).
ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 03 червня 2025 року виникла заборгованість у розмірі 52 091 грн 38 к., яка складається з: 17 243 грн 06 к. заборгованості за тілом кредиту; 01 грн 98 к. заборгованості за річними процентами; 34 846 грн 34 к. заборгованості за щомісячними процентами.
Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником. 
Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).
Отже одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Враховуючи те, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, то кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
Як видно з матеріалів справи перед укладенням кредитного договору № 2974847104  ОСОБА_1 була ознайомлена з усіма його умовами, зокрема з умовою про сплату щомісячних процентів у розмірі 6,00 % від суми кредиту, річних процентів у розмірі 0,01 % від суми боргу за договором, порядком повернення кредиту і погодилася укласти договір саме на таких умовах, про що свідчить її підпис на кожній сторінці паспорта кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 4847104.
Тому наявні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору із ОСОБА_1 товариство дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які були укладені.
Таким чином нарахування процентів за користування кредитом є правомірним, підтверджується умовами кредитного договору та доказами кредитної заборгованості.
Розрахунок заборгованості за кредитним договором № 2974847104 від 30 липня 2020 року, наданий суду позивачем, є належним та допустимим доказом, стосовно надання кредитних коштів клієнту, а також нарахування процентів.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування. 
Таким чином з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо доведеності факту укладення кредитного договору та виникнення у відповідачки зобов`язань щодо повернення суми основного боргу (тіла кредиту), а також сплати нарахованих процентів за користування цими коштами.
Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.
Копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та доданих документів направлялась  ОСОБА_1  за її зареєстрованим місцем проживання ( АДРЕСА_1 ). 
14 листопада 2025 року до суду першої інстанції повернувся невручений конверт з відміткою про те, що адресат відсутній за вказаною адресою. 
Відповідно до пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судову адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Оскільки копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви та копіями доданих документів повернулась із відміткою про відсутність  ОСОБА_1  за зареєстрованим місцем проживання, а тому вважається врученою  ОСОБА_1 .
Проте  ОСОБА_1  відзиву на позовну заяву, яка розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження (пункт 1 частини першої статті 274 ЦПК України), не подала, як і жодних доказів, які б спростовували розрахунок заборгованості за кредитним договором, а також того, що при підписанні заяви-анкети вона погоджувався на інші умови кредитування, ніж викладені в доданому позивачем паспорті кредиту, на які саме умови кредитного договору ОСОБА_1  погоджувалася при отриманні кредиту не вказала.
Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які є підставою для скасування чи зміни рішення суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.).
За змістом статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представниці ОСОБА_1 – адвокатки Зачепіло З. Я. залишити без задоволення, а рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 01 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий       О. С. Панасюк

Судді:        О. Ю. Береговий 

І. В. Міхасішин