П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 лютого 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/2322/25
Провадження № 22-ц/4815/223/26

Головуючий у Дубенському міськрайонному суді
Рівненської області: суддя Жуковська О.Ю.
Рішення суду першої інстанції ухвалено
30 вересня 2025 року в м. Дубно
Дубенського району Рівненської області
без фіксування судового засідання технічними засобами

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 вересня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів,
в с т а н о в и в:
У червні 2025 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 в якому просив зменшити розмір аліментів, що з нього стягуються на підставі рішення Дубенського районного суду Рівненської області від 30 вересня 2022 року у розмірі 5000 гривень на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 2000 гривень, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання чинності рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що рішення про стягнення аліментів було ухвалено заочно під час перебування його в Республіці Ірак, про що він не знав і внаслідок цього виникла заборгованість, яку він погашає добровільно. 
Водночас з часу присудження аліментів змінився його матеріальний стан. Так, він не має постійного доходу в Україні, оскільки іноземним громадянам важко працевлаштуватися, особливо в умовах воєнного стану. Також він не зареєстрований як фізична особа-підприємець та не володіє нерухомим майном, а проживає в орендованому житлі за фінансової підтримки родичів. Натомість відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та не визнає наданої батьком матеріальної допомоги, яка полягала, зокрема, в одязі для дитини, грошових коштах, портативних електронних пристроях. 
Крім того, зважав на те, що стягнутий розмір аліментів надмірно завищений в розумінні сімейного законодавства. 
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 вересня 2025 року ОСОБА_3 в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів зміни (погіршення) його матеріального стану. Суд встановив, що позивач є працездатним, проте офіційно не працює, як і на момент ухвалення попереднього рішення про стягнення аліментів. 
Посилання на воєнний стан, переїзд, відсутність житла та доходів, наявність заборгованості зі сплати аліментів також не визнано судом як спонукання для зменшення розміру аліментів. Крім того, суд врахував спосіб життя позивача, висвітлений у відкритих соціальних мережах, який не свідчить про скрутне матеріальне становище, а також зауважив, що зменшення розміру стягуваних аліментів потягне за собою погіршення забезпечення дитини.
На рішення суду ОСОБА_3 подано апеляційну скаргу, де покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права. 
На обґрунтування апеляційної скарги покликався на те, що з огляду на позапроцесульні дружні стосунки між представником відповідача та суддею, неодноразову участь у розгляді справ між тими самими учасниками головуючий у справі повинна була заявити самовідвід. На упередженість судового розгляду справи вказувало й те, що позовна заява була зареєстрована одразу із зазначенням представника відповідача, що викликає сумніви у прозорості розподілу справи. 
Крім того, протиправно розглянуто справу у спрощеному провадженні без виклику сторін, адже це позбавило позивача, який є громадянином Республіки Ірак і недостатньо володіє українською мовою, можливості надати пояснення. Також позивач не отримував відзиву на позовну заяву, тому був позбавлений можливості надати на нього відповідь. 
На переконання заявника, суд помилково мотивував висновок про задовільний матеріальний стан позивача, посилаючись на світлини із соціальних мереж за 2021–2024 роки, оскільки такі докази є застарілими для вирішення існуючого спору і зроблені у період, коли він був працевлаштований. Натомість офіційний дохід ОСОБА_3 з другого кварталу 2022 року склав лише 500 гривень, він не має власного житла, а його автомобіль перебуває під арештом. Позивач несе значні грошові витрати на погашення пені за аліментами та лікування своєї матері. 
При цьому через воєнний стан та статус іноземця він не може офіційно працевлаштуватися і термін дії його посвідки на проживання закінчується. Звертав увагу на те, що не відмовляється від утримання сина, добровільно надає матеріальну допомогу, передає одяг та портативні електронні пристрої, намагається спілкуватися з дитиною, але відповідач чинить перешкоди у спілкуванні та не визнає наданої допомоги.
З викладених підстав просив скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.
У наданому відзиві представник відповідача – адвокат Лопухович А.О. просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін оскаржуване рішення.. На її думку, твердження позивача про тяжкий матеріальний стан спростовуються його дійсним способом життя, адже незважаючи на те, що він є громадянином Республіки Ірак, він здійснює комерційну діяльність, проживає у місті Києві, володіє автомобілем Hyundai Elantra, упродовж 2021–2025 років відпочивав у численних закордонних подорожах. 
Аргументи про необізнаність зі справою та існування мовного бар`єра спростовуються наявністю у справі адвоката з доступом до підсистеми "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи. Стверджувалося про те, що її звинувачення у дружніх стосунках із суддею є безпідставними і спрямовані на дискредитацію суду, а розгляд справи у спрощеному провадженні відповідав нормам процесуального права. Також представник відповідача просила суд відмовити у прийнятті нових доказів (світлину матері позивача), доданих до апеляційної скарги, оскільки не обґрунтовано неможливість їх подання до суду першої інстанції, а це є порушенням принципу змагальності.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, він сімейних відносин без реєстрації шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дитина - син ОСОБА_4 .
На підставі рішення Дубенського міськрайонного суду від 30 вересня 2025 року, що набрало законної сили, з позивача стягуються аліменти на користь відповідача на утримання сина у розмірі 5 000 гривень, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 липня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 22 грудня 2023 року позивачу відмовлено в позові про зменшення розміру аліментів.
З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків вбачається, що за період з другого кварталу 2022 року по третій квартал 2024 року позивачу було нараховано лише 500 гривень доходу.
Витягом з реєстру територіальної громади №2023/002091233 від 09 березня 2023 року підтверджується, що позивач з 26 вересня 2022 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 покликався на те, що з часу прийняття судового рішення про стягнення аліментів значно погіршилось його матеріальне становище, адже утворилась заборгованість зі сплати аліментів, про підставу виникнення цих зобов`язань йому не було відомо, він не має постійного доходу, нерухомого майна та статусу фізичної особи-підприємця, йому важко працевлаштуватися як іноземцю в умовах воєнного стану, проживає за грошові кошти родичів. При цьому вважав розмір стягнутих аліментів надмірно завищеним, тоді як відповідач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною та не визнає наданої ним матеріальної допомоги.
Частиною 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. ст. 180, 181, 182. 192 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, адже позивач не довів жодними належними та допустимими доказами обставин істотного погіршення свого майнового стану та (або) зміну сімейного стану порівняно з тим, що існував на час ухвалення рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 вересня 2022 року у справі №559/1564/22, яким з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти.
Згідно зі ст. ст. 76, 77, 81 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Між тим, до суду попередньої інстанції позивачем були надані лише платіжні документи про сплату заборгованості за аліментами та відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, згідно з якими йому нараховано 500 гривень доходу за період із 02 кварталу 2022 року по 03 квартал 2024 року. 
Тобто обставина відсутності в ОСОБА_3 офіційного доходу залишилась незмінною з часу присудження аліментів і до пред`явлення позову про їх зменшення. 
Очевидно, що й сама по собі наявність заборгованості зі сплати аліментів не може спонукати до зменшення їхнього розмірі.
У статті 192 СК України наведено засади зменшення розміру аліментів, і незгода заявника з розміром стягнення аліментів в порядку виконання судового рішення чи визначеним таким рішенням розміром аліментів не є матеріально-правовими підставами для задоволення такого позову. 
Доводи заявника про те, що на він не може працевлаштуватися, не беруться до уваги, позаяк відсутність офіційного трудового договору не є підставою для зменшення визначеного судом попередньої інстанції розміру аліментів, який відповідає інтересам та потребам дитини і є необхідним для забезпечення належних умов для її фізичного, розумового, морального та соціального розвитку.
Не можуть заперечити батьківських зобов`язань перед дитиною, що ґрунтуються на законі, покликання на наявність хворої матері у позивача, позаяк ОСОБА_3 є працездатною особою і, створюючи сім`ю, він повинен був усвідомлювати, що на нього покладається обов`язок дбати про дитину і на належному матеріальному рівні її забезпечувати. 
Невжиття активних заходів до працевлаштування і оцінка свого матеріального становища як недостатнього не є законною підставою для висновку про його неспроможність сплачувати аліменти у відповідному розмірі.
Батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини. Це відповідає інтересам дитини та захищає її права.
Згідно з ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Процесуально-правові підстави для скасування оскаржуваного рішення через недопустимість розгляду цієї справи суддею і необхідність самовідводу відсутні. 
В контексті питання порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими, якщо апеляційну скаргу обґрунтовано такою підставою (п.2 ч.3 ст. 376 ЦПК України). 
Проте під час перебування справи в суді першої інстанції відводу головуючому не заявлялося.
Покликання автора апеляційної скарги на те, що суддя попередньої інстанції вимушений був заявити собі самовідвід колегією суддів визнаються надуманими, голослівними і через це відхиляються. 
Так, незважаючи на твердження про заінтересованість судді у результаті розгляду справи, наявність обставин, які викликають сумнів в його неупередженості або об`єктивності судді, жодних доказів цьому не надано. Тобто аргументи з цього приводу є необґрунтовані. 
При цьому не заслуговують на увагу й покликання заявника на протиправний розгляд міськрайонним судом справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідно до п.7 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Між тим, пунктом 3 ч.6 ст. 19, п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України передбачено, що справи про зменшення розміру аліментів розглядаються саме в порядку спрощеного позовного провадження, 
Колегія суддів зважає на те, що згідно з абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Однак будь-яких фактів про процесуально-правові порушення, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, а апеляційним судом здобуто не було.
Отже, доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, вони були предметом дослідження попереднім судом та фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (пункт 32 рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 30 вересня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:       С.В. Хилевич

Судді:         Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків