ПОСТАНОВА                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 357/16463/24
провадження № 61-5827св25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерство оборони України,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за заявою  ОСОБА_1 про встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю, заінтересовані особи: Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану                                  у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Міністерство оборони України, 
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року                   у складі судді Бебешка М. М. та постанову Київського апеляційного суду                                         від 10 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Шкоріної О. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст вимог заяви
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, у якій просила встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт смерті сина, громадянина України, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження – м. Гірник Селидове Донецької області, ІПН НОМЕР_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в районі н. п. Первомайське Покровського району Донецької області.
 
Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_1 посилалася на те, що вона є матір`ю ОСОБА_2 , який був призваний до лав Збройних Сил України під час мобілізації. 
 
Вона отримала від ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_4 ) сповіщення від 20 травня 2024 року № ПР/6432 про те, що її син – старший солдат Військової частини НОМЕР_2 (далі – ВЧ НОМЕР_2 ) ОСОБА_2 зник безвісти 13 травня 2024 року під час штурмових дій противника поблизу н. п. Первомайське Покровського району Донецької області (повідомлення ВЧ НОМЕР_2 від 16 травня                2024 року № 1287/1105).
 
Згодом вона отримала витяг із наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 02 червня 2024 року № 1105 «Про результати службового розслідування», у пунктах 1, 2 якого вказано: службове розслідування вважати завершеним; вважати дійсним факт зникнення безвісти 13 травня 2024 року старшого солдата ОСОБА_2 , командира відділення – командира машини 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти ВЧ НОМЕР_2 .
 
21 травня 2024 року вона подала до Білоцерківського районного управління поліції ГУНП в Київській області заяву про зникнення безвісті сина ОСОБА_2 . За вказаною заявою зареєстровано кримінальне провадження № 12024111030001904 за частиною першою статті 115 КК України.
 
В середині літа 2024 року заявниця телефоном поспілкувалася з побратимом сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який був свідком загибелі сина та повідомив, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 близько 19 години в районі н. п. Первомайське Покровського району Донецької області під час мінометного обстрілу та штурмових дій, які проводив противник. ОСОБА_2 був уражений осколками ворожої міни в ділянку шиї та голови. Надати першу медичну допомогу не було можливості через ворожі штурмові дії. Коли ОСОБА_4 з двома побратимами підповзли до ОСОБА_2 , його тіло було холодним. ОСОБА_4 особисто закрив очі ОСОБА_2 та накрив тіло тканиною. Евакуацію тіла ОСОБА_2 неможливо було провести, через те, що було багато вбитих та поранених, а евакуаційні машини були розбиті. Тіло ОСОБА_2 було залишене на полі бою, і ця позиція була зайнята противником.
 
Вказувала, що Білоцерківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану        у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі – Білоцерківський відділ ДРАЦС)                       в усній формі відмовив у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 , оскільки відсутній оригінал документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті. Письмової відмови Білоцерківського відділу ДРАЦС у заявниці немає і вона не є необхідною під час розгляду справи судами про встановлення факту народження або смерті особи, оскільки вимога щодо отримання відмови                        у письмовому вигляді органів реєстрації актів цивільного стану у здійсненні реєстрації таких фактів не ґрунтується на нормах законодавства.
 
Вказувала, що встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідне для реєстрації смерті особи та отримання свідоцтва про смерть, і має наслідки припинення, зміни або виникнення багатьох правовідносин, зокрема, оформлення права на спадщину, адже за життя ОСОБА_2 заповіту не залишив.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області рішенням від 06 грудня                  2024 року у задоволенні заяви відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що надані заявницею докази у своїй сукупності достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_2 , а лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті за обставин, що підтверджені доказами, які можуть свідчити про його смерть.
 
З огляду на це суд дійшов висновку, що немає підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті її сина ОСОБА_2 (військовослужбовця) у певний час – 13 травня 2024 року за пунктом 9 частини першої статті 315 ЦПК України.
 
Водночас суд не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_3 щодо настання смерті ОСОБА_2 , адже факт смерті особи не може ґрунтуватися виключно на показаннях свідків, а інші документальні докази в своїй сукупності не дають безумовних підстав для ухвалення рішення, яким стверджується факт смерті ОСОБА_2 .
 
Водночас суд зазначив, що з огляду на встановлені у цій справі обставини та наявність вірогідного припущення про смерть її сина ОСОБА_2 заявниця не позбавлена можливості звернутися до суду із заявою про оголошення судом ОСОБА_2 померлим на підставі частини другої статті 46 ЦК України.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Київський апеляційний суд постановою від 10 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У травні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,               в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року й ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
 
Підставою касаційного оскарження судового рішення вказувала те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22, від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22,                                              від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що заявниця надала суду належні, достовірні та достатні докази в розумінні статей 77, 79, 80 ЦПК України,                       а саме: пояснення свідка ОСОБА_3 , який під присягою дав показання суду; акт службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовця                    від 31 травня 2024 року; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань                                  від 23 травня 2024 року про порушення Білоцерківським районним управління поліції ГУ НП Київської області 22 травня 2024 року кримінального провадження                                                     № 12024111030001904, що в сукупності достовірно свідчать про загибель/смерть її сина ОСОБА_2 .
 
В листі від 22 травня 2025 року начальник Білоцерківського відділ ДРАЦС просив розглядати справу без представника відділу. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року відкрито касаційне провадження                  у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції. 
 
26 травня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 27 жовтня                         1998 року серії НОМЕР_3 .
 
Із витягу з наказу № 66 командира ВЧ НОМЕР_2 підполковника ОСОБА_5 від 05 березня 2024 року відомо, що старшого солдата військової служби за призовом під час мобілізації ОСОБА_2 призначено наказом командира ВЧ НОМЕР_4 (по особовому складу) від 04 березня 2024 року № 20-РС на посаду стрільця – помічника гранатометника 1 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти, ВОС – 100915А/630, який прибув із ВЧ НОМЕР_5 АДРЕСА_1 , та з 05 березня 2024 року зараховано до списків особового складу частини, а на всі види забезпечення, продовольче забезпечення з 06 березня 2024 року; вважати його таким, що з 05 березня 2024 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 2 820,00 грн на місяць, штатно-посадова категорія«солдат».
 
20 травня 2024 року ІНФОРМАЦІЯ_4 направив ОСОБА_1 сповіщення сім`ї (близьких родичів) зниклого безвісти старшого солдата                     ОСОБА_2 , який зник безвісти 13 травня 2024 року під час штурмових дій противника поблизу н. п. Первомайське Покровського району Донецької області, будучи вірним військовій Присязі на вірність Українському народу, мужньо виконавши військовий обов`язок, в бою за Україну, її свободу і незалежність (повідомлення ВЧ НОМЕР_2 від 16 травня 2024 року № 1287/1105).
 
Згідно з Витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 02 червня 2024 року № 1105 завершено службове розслідування та вирішено вважати дійсним факт безвісти зникнення 13 травня 2024 року старшого солдата ОСОБА_2 , командира відділення – командира машини 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти ВЧ НОМЕР_2 .
 
З акта службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовця від 31 травня 2024 року відомо, що 13 травня 2024 року, приблизно о 18 годині 05 хвилин – 05 годин 00 хвилин, під час штурмових дій противника ПВідд «Старий» в районі н. п. Первомайське Донецької області був втрачений зв`язок з старшим солдатом ОСОБА_2 , командиром відділення – командиром машини 2 мотопіхотного відділення 1 мотопіхотного взводу                                        1 мотопіхотної роти. У проміжок часу з 13 травня 2024 року до 23 травня 2024 року здійснювалися спроби проведення пошукових заходів, які не були успішні у зв`язку з великою інтенсивністю бойових дій в районі ймовірного перебування старшого солдата ОСОБА_2 
 
22 травня 2024 року Білоцерківське районне управління поліції ГУНП в Київській області зареєструвало кримінальне провадження № 12024111030001904 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, згідно з яким 21 травня 2024 року надійшла заява ОСОБА_1 про те, що її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 01 березня 2024 року є військовослужбовцем ВЧ НОМЕР_2 , перебуваючи під час виконання бойового завдання на території н. п. Первомайське Покровського району Донецької області, перестав виходити на зв`язок 13 травня 2024 року та зник безвісти.
 
Допитаний 06 грудня 2024 року як свідок ОСОБА_3 зазначив у суді, що 13 травня 2024 року він в складі ВЧ НОМЕР_2 перебував на позиції поблизу н. п. Первомайське Донецької області, на яку відбувався штурм російськими військами. ОСОБА_6 кинув гранату, але отримав осколкове поранення в голову та шию. Свідок                                     з побратимами затягнули ОСОБА_7 у бліндаж. ОСОБА_8 перевірив пульс і дихання та сказав, що ОСОБА_9 мертвий. Він доповів на контрольно-спостережний пункт, що у них один двохсотий та два трьохсотих. У подальшому вони відійшли з позиції, а тіло ОСОБА_7 залишили у бліндажі. Він особисто пояснень керівництву в ході службового розслідування не надавав. Смерть Ігоря настала близько 17-18 години.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,                    є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Згідно з частинами третьою – четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян                        в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
 
Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
 
Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану                          в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня                      2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня                        2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
 
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження – це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
 
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
 
Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:
– встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);
– встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);
– встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);
– визнання фізичної особи померлою (статті 305–309 ЦПК України).
 
Вказані процедури різняться між собою та мають певні особливості.
 
Пунктом 8 частини статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.
 
У заяві про встановлення факту повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт (частини перша – друга статті 318 ЦПК України).
 
Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті.
 
При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.
 
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року                            у справі № 591/1461/19.
 
Отже, встановлення факту смерті фізичної особи на підставі пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної реєстрації факту смерті.
 
Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій.                                              З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
 
Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.
 
Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України).
 
Відповідно до статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.
 
Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.
 
Тому оголошення фізичної особи померлою – це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.
 
Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати ймовірну смерть такої особи.
 
З огляду на викладене, виходячи зі змісту статей 43, 46 ЦК України, статей 305,                         306 ЦПК України, за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України).
 
Зі змісту заяви суд встановив, що ОСОБА_1 фактично просила встановити факт смерті її сина – ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 в районі н. п. Первомайське Покровського району Донецької області з метою реєстрації смерті особи та отримання свідоцтва про смерть, що має наслідком, зокрема, оформлення права на спадину, адже за життя ОСОБА_2 заповіту не залишив.
 
Заявниця посилалась на те, що її син ОСОБА_2 загинув під час штурмових дій противника (військовослужбовців рф) поблизу н. п. Первомайське. Білоцерківський відділ ДРАЦС в усній формі відмовив у проведенні державної реєстрації смерті ОСОБА_2 через відсутність оригіналу документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно.
 
Як на правові підстави звернення до суду, ОСОБА_1 посилалась на пункт                          9 частини першої статті 315 ЦПК України, а саме встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
 
На підтвердження вимог заяви ОСОБА_1 надала суду витяг з наказу                                   від 05 березня 2024 року № 66 про зарахування сина до особового складу; повідомлення ВЧ НОМЕР_2 від 16 травня 2024 року № 1287/1105 та повідомлення ІНФОРМАЦІЯ_6 про зниклого безвісти старшого солдата                          ОСОБА_2 , витяг з наказу командира ВЧ НОМЕР_2 від 02 червня 2024 року № 1105 про затвердження результатів службового розслідування та визнання безвісті зниклим старшого солдата ОСОБА_2 ; акт службового розслідування за фактом зникнення безвісти військовослужбовця від 31 травня 2024 року.
 
Надавши оцінку вказаним доказам, суди дійшли висновку, що вони свідчать про факт зникнення безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , однак ці докази не свідчать про його беззаперечну загибель.
 
При цьому місцевий суд, з яким погодився апеляційний суд, вважав, що посилання заявниці на показання свідка ОСОБА_3 у цій справі, який у судовому засіданні стверджував про настання смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 внаслідок осколкового поранення в голову і шию під час штурму н. п. Первомайське Донецької області, зазначених висновків не спростовують.
 
З огляду на зазначене суди вважали, що надані докази у їх сукупності лише дають підстави для обґрунтованого припущення смерті ОСОБА_2 за обставин, що підтверджені цими доказами, тобто свідчать про припущення його загибелі, а тому, дійшли правильного висновку, що немає підстав для задоволення заяви.
 
Подібні за змістом висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22 (провадження № 61-7094св23), від 02 квітня                           2025 року у справі № 753/11685/24 (провадження № 61-16778св24).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                       у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, встановлені судом, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 грудня                   2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2025 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	Є. В. Коротенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов