Справа №461/5832/22 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року          м.Львів

Галицький районний суд м.Львова
в складі: 
головуючого судді Мисько Х.М.,
за участю: секретаря судового засідання Козака Ю.Р., 
представника позивача ОСОБА_1 ,
відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість у сумі 191 941,25 Євро, три відсотки річних за період з 09.09.2021 року по 16.06.2022 року у сумі 1 052 030, 46 грн., інфляційні втрати за період з 09.09.2021 року по 16.09.2022 року у сумі 135 607,10 грн., та суму сплаченого судового збору 12 405,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 08.07.2021 року ОСОБА_4 позичив грошові кошти у сумі 191 941,25 Євро ОСОБА_2 про що було укладено письмову розписку, які остання зобов`язалась повернути 08.09.2021 року. Зазначає, що за невиконання договірних зобов`язань з ОСОБА_2 підлягає стягненню сума боргу в розмірі 191 941,25 Євро, що еквівалентно по курсу валют станом на день подання позову 5 871 482,84 грн., 1 052 030,46 – інфляційних витрат, 3 річних від простроченої суми, що становить 135 607,10 за період з 09.09.2021 року по 16.06.2022 року. За наведених обставин, просить позов задовольнити повністю.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.11.2022 року відкрито провадження у справі №461/5832/22.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.11.2022 року  заяву ОСОБА_3 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на автомобіль марки «MAZDA-3», 2016 року випуску, об`єм двигуна 2488 м3, 16.07.2020 року зареєстрований за ОСОБА_2 . Заборонено суб`єктам державної реєстрації та державним реєстраторам вчиняти будь-які дії, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на об`єкт нерухомого майна за адресою, а саме: квартири за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти вимог заяви – відмовлено.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.07.2023 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики. Призначено підготовче судове засідання у справі.
31.07.2023 ркоу позивачем ОСОБА_3 скеровано на адресу суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 375 311,73 Євро, 73 центи, в тому числі основної суми боргу в розмірі 360 782,25 Євро та 3 річних – 14 529,48 Євро та три відсотки річних – 14 529,48 Євро. Заява вмотивована тим, що розрахунок штрафних санкцій, визначений в прохальній частині позову проведений позивачем за період з 09.09.2021 року по 16.06.2022 року, позивач вважає за необхідне уточнити суму позовних вимог, яка включає в себе розмір основного боргу та штрафні санції, відповідно до такого розрахунку: 191 941,25Х3%Х687:365:100 =10 838,11 Євро. Загальна сума заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача, згідно із заявленими позовними вимогами становить 202 779,36 Євро. Крім того, вказує, що 03.11.2021 року ОСОБА_4 позичив грошові кошти у сумі 5 148 012,74 грн., що згідно з курсом Національного банку України, станом на 03.11.2021 року є еквівалентом 168 841,00 грн. Євро фізичній особі ОСОБА_2 про що між сторонами було укладено безпроцентний договір позики, який посвідчений привтаним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б., реєстровий номер 2794. На момент звернення до суду, позичальник отримані від позивача кошти не повернула, про що свідчить наявність у позивача оригіналу договору позики. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума за двома договорами позики у сумі 172 532,37 Євро. 
22.09.2023 року від відповідача ОСОБА_2 на адресу суду надійшли письмові пояснення, з яких вбачається, що 09.12.2021 року відповідач разом зі своїм батьком ОСОБА_5 зустрілась з ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , його дружиною, ОСОБА_9 на заправній станції «Окко». Вказані особи почали морально тиснути на відповідача, висловлювати погрози, натякали на фізичну розправу, з метою отримання від неї боргових зобов`язань щодо отриманих грошових коштів, які значно перевищували суми, які вона брала у борг. Відповідач вказує, що її примусово утримували на заправній станції протягом 5 годин, після чого вона погодилась приїхати на склад її підприємства за адресою: АДРЕСА_2 . Після прибуття на склад вказані особи зачинили двері, відібрали у відповідача ключі, мобільний телефон та, застосовуючи погрози фізичної розправи, змусили її написати розписки про борг наявний перед ними. Зазначає, що суми грошових коштів, які вона вказувала у розписках у декілька разів перевищують суми, які ОСОБА_2 позичала у вказаних осіб. 31.12.2021 року ОСОБА_2 звернулась до ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої було внесено відомості до Єдиного Реєстру досудових розслідувань за №12021141410000345. За вказаних обставин, просить у задоволенні позову відмовити.
20.10.2023 року представником позивача ОСОБА_3 – адвокатом Робейко А.А. скеровано на адерсу суду заперечення на пояснення відповідача. Заперечення вмотивовані тим, що обставини на які посилається відповідач, не пов`язані з правовідносинами, які виникли між нею та відповідачем, оскліьки стосуються подій, які відбувались між нею та іншими особами 09.12.2021 року та не мають відношення до періоду, коли нею скаладались боргова розписка про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів в борг, оскільки предметом розгляду у даній справі є розписка від 08.07.2021 року та договір позики від 03.11.2021 року.
30.07.2025 року представник позивача ОСОБА_3 – адвокатом Робейко А.А скеровано на адерсу суду заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої просить стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 397 031, 85 Євро, в тому числі основної суми боргу у розмірі 360 782,25 Євро та три відсотки річних – 36 249,6 Євро.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2023 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики призначено почеркознавчу експертизу. 
Постановою Львівського апеляційного суду від 04.06.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу про суду про признечення експертизи залишено без задоволення, а ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2023 року залишено без змін, та 18.07.2024 року матеріали спарви скеровано на адресу Галицького районного суду м. Львова.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.09.2024 року відновлено провадження у справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.07.2025 року у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_2 про витребування доказів відмовлено.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.07.2025 року підготовче провадження у справі №461/5832/22 закрито та призначено справу до судового розгляду.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 10.09.2025 року, без виходу суду до нарадчої кімнати, у задоволенні клопотання адвоката Панасенка О., який діє в інтересах ОСОБА_2 про повернення до стадії підготовчого судового засідання відмовлено. Питання про призначення експертизи залишено відкритим.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 17.12.2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Панасенка О. про призначення почеркознавчої експертизи у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики – відмовлено.
Ухвала вмотивована тим, що формально визначаючи експертизу як почеркознавчу, представник відповідача пропонував поставити на вирішення експерта питання, які за своїм змістом виходять за межі предмета відповідного виду судової експертизи, що не відповідало вимогам Закону України «Про судову експертизу» щодо визначення виду, предмета та завдань експертного дослідження.
Представник позивача ОСОБА_3 – адвокат Робейко А.А. у судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримала, просила позов задовольнити повністю, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог та заяви про зміну предмету позову. 
Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечила проти вимог позовної заяви, покликаючись на письмові пояснення, долучені до матеріалів справи. Зазначила, що оспорювані договори були укладені нею під моральним і психологічним тиском, суми боргу, вказані у таких дійсності не відповідають, оскільки значно перевищують ті суми коштів, які вона позичала у ОСОБА_3 на розвиток свого бізнесу та ведення підприємницької діяльності. За таких обставин, просила у задоволенні позову відмовити. 
Представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Панасенко О. у судовому засіданні 08.01.2026 року проти вимог позову заперечив, покликаючись на пояснення, викладені відповідачем ОСОБА_2 . Просив позов залишити залишити без задоволення, у зв`язку із його безпідставністю. 
Згідно із ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.
Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши думку учасників судового процесу, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що 08.07.2021 року ОСОБА_4 позичив грошові кошти у сумі 191 941,25 Євро ОСОБА_2 про що було укладено письмову розписку, які остання зобов`язалась повернути 08.09.2021 року. Відповідно до вказаної розписки, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 191 941,25 Євро,які зобов`язувалась повернути 08.09.2021 року. До письмової розписки долучено копію паспорта громадянина України та РНОКПП ОСОБА_2 .
Крім того, 03.11.2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір позики, посвідчений призваним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б, реєстровий номер 2794.
Відповідно до п.1 договору позики, позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальнику гроші у сумі 5 148 012,74 грн., що згідно курсу Національного банку України станом на 03.11.2021 року (1=Євро 30,4903 грн), є еквівалентом 168 841,00 Євро.
Згідно із п.2 договору позики, передачу грошей здійснено до підписання цього договору. Факт підписання договору позичальником буде свідчити про отримання ним усієї вказаної у договорі грошової суми та про відсутність будь – яких претензій, які б стосувались цього питання (передачі грошей).
Відповідно до п.4 договору позики,зазначену вище суму позичальник зобов`язується повернути до 03.11.2022 року. Сторони домовились, що якщо на день повернення грошових коштів, офіційний курс гривні щодо іноземної валюти зазначеної в п.1 Договору буде інший, ні на день укладення договору, то сума грошових коштів,що підлягає поверненню, перераховується в гривнях за офіційним курсом відповідної валюти Національного банку України на день фактичного повернення коштів та є еквівалентом 168 841,00 Євро.
Згідно із п.10 договору позики, сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, під опікою і піклуванням не перебувають, не страждають захворюваннями, що перешкоджають усвідомити суть цього договору, цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі та відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому.
Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідач, заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, покликалась на те, що ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , його дружиною, ОСОБА_9 морально тиснути на відповідача, натякали на фізичну розправу, застосовували погрози фізичної розправи, змусили її написати розписки про борг наявний перед ними, з метою отримання від неї боргових зобов`язань щодо отриманих грошових коштів, які значно перевищували суми, які вона брала у борг, а також, стверджувала, що підпис на борговій розписці виконано не відповідачем ОСОБА_2 .
Окремо, відповідач зауважувала, що вона звернулась ВП №2 ЛРУП №2 ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої було внесено відомості до Єдиного Реєстру досудових розслідувань за №12021141410000345.
Разом з тим, із заяви про кримінальне правопорушення та протоколів допиту ОСОБА_2 вбачається, що вона визнає факт існування боргового зобов`язання перед ОСОБА_10 у сумі 168 000,00 Євро, яке, на її думку не відповідає фактичній сумі, яку вона брала у борг.
З листа Відділу поліції №2 Львівського районного управління поліції №2 ГУНП у Львівській області №215466-2025 від 04.07.2025 року вбачається, що у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12021141410000345 від 31.12.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 355 КК України проводяться необхідні слідчі (розшукові) дії.
Судом встановлено, що досудове розслідування за вищевказаним кримінальним провадженням триває, кримінальні провадження на розгляд до суду не передано, вироку, який набув законної сили, за наслідком розгляду кримінального провадження судом не постановлено. 
Крім того, ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 20.10.2023 року призначено у цивільній справі за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики почеркознавчу експертизу, в частині клопотання представника відповідача ОСОБА_11 про доповнення преліку питаньна вирішенняексперту – відмовлено.
04.02.2024 року матеріали справи скеровано до Львівського науково – долсдічного інституут судових експертиз.
09.09.2024 року на адресу суду надійшло клопотання експерта Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз Романіва О. №1612/07 вих.-25/ЛЕП від 18.02.2025 року, про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №461/5832/22. 
На виконання клопотання експерта, судом було відібрано експерементальні зразки почерку ОСОБА_2 у вигляді рукописного тексту, долучено додаткові матеріали зі зразками почерку та підпису відповідача, та повторно скеровано справу №461/5832/22 до Львівського науково- дослідного інституту судових експертиз.
Разом з тим, 30.05.2025 року на адресу суду надійшов лист Львівського науково- дослідчого інституту судових експертиз №4862/07/вих.-25/ЛЕП від 27.05.2025 року від 27.05.2025 року, з якого вбачається, 09.04.2025 року на адресу суду було скеровано рахунок №25-703-Е на оплату вартості проведення експертизи для організації проведення оплати, оскільки рахунок скерований на адресу ОСОБА_2 повернувся, у зв`язку із відсутністю ОСОБА_2 за вказаною у матеріалах справи адресою. Станом на 27.05.2025 року рахунок не оплачений.
Таким чином, зважаючи на те, що відповідач не реалізувала право на проведення почеркознавчої експертизи, оскільки не здійснила оплату такої, її доводи про те, що вона отримувала у позику грошові кошти від позивача під психологічним тиском сторонніх осіб та почерк і підпис належать не їй, а іншій особі, суд вважає недоведеними, оскільки вони не підтверджені належними доказами.
Крім того, відповідач ОСОБА_2 не була позбавлена можливості реалізувати своє право на доказування, шляхом самостійного отримання та подання до суду відповідного експертного дослідження або висновку спеціаліста без призначення судової експертизи ухвалою суду, однак такою можливістю не скористалася.
При цьому, суд бере до уваги, що у даній справі на підставі клопотання відповідача судом уже постановлялася ухвала про призначення судової почеркознавчої експертизи, однак призначена експертиза фактично проведена не була, у зв`язку з невчиненням стороною дій, необхідних для реалізації відповідної ухвали суду.
Враховуючи вимоги ч. 1 ст. 103 ЦПК України, призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду. Для з`ясування обставин, що мають значення для цієї справи, не потрібні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо.
Суд звертає увагу, що відповідач, посилаючись на підписання нею договору позики під психологічним впливом з боку сторонніх осіб, не надала будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження своїх тверджень.
Також, суд бере до уваги, що з часу підписання договору позики та боргової розписки, відповідач до суду не зверталася, укладений договір позики від 03.11.2022 р. та боргову розписку від 08.07.2021 р. не оспорювала, недійсними не визнані, підстав ставити під сумнів дійсність вказаних правочинів в суду немає.
Більше того, відповідач не надала доказів існування обставин, які б могли свідчити про застосування щодо неї шантажу чи іншого психологічного тиску, навпаки, обставини справи свідчать, що воля відповідача була направлена саме на отримання позики, що підтверджується підписанням нею договору позики та боргової розписки.
Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу України.
За правилами ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому виконавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей.
Надаючи оцінку договору позики від 03.11.2022 р. та борговій розписці від 08.07.2021 року, суд зазначає, що такі є двостороннім правочином, оскільки після укладення вказаних договорів, всі обов`язки за договором позики та борговою розпискою, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цими договорами тільки права.
При укладенні договору позики між сторонами в письмовій формі були погоджені всі істотні умови такого договору, а саме: розмір позики та строк її повернення. Таким чином вказаний договір позики вважається укладеним та підлягає до виконання.
Відповідно до розписки від 08.07.2021 року та Договору позики від 03.11.2022 року, позивач ОСОБА_3 виконав зобов`язання перед відповідачем ОСОБА_2 та надав кошти в борг, в той час як зобов`язання позичальника виконані не були.
Суд вважає виникнення боргового зобов`язання за договором позики встановленим належними доказами, а саме борговою розпискою від 08.17.2021 року Договору позики від 03.11.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дулик М.Б.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).
За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.
Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі №6-79цс14, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.
У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.
Системний аналіз наведених положень законодавства дає змогу визначити основні вимоги, дотримання яких при укладанні договору позики дозволяє виявляти справжню правову природу укладеного договору.
Наявність оригіналу Договору позики від 03.11.2022 року та боргової розписки від 08.07.2021 року у позивача ОСОБА_3 свідчить про невиконане зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 , та підтверджує факт укладення договору позики.
Своїм підписом відповідач засвідчила, що її волевиявлення було вільним, усвідомленим та відповідало її внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.
Оскільки оригінал боргової розписки та договору позики перебуває у позивача і доказів повернення боргу відповідач ОСОБА_2 не надала, суд вважає позов ОСОБА_3 про стягнення суми боргу за розпискою від 08.07.2021року та за договором позики від 03.11.2022 року обґрунтованим, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 слід стягнути заборгованості за борговою розпискою від 08.07.2021 року та договором позики від 03.11.2022 року у загальній сумі 360 782,25 Євро.
Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.
При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.
Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України,
Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Законом України «Про валюту і валютні операції», а також Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93) (чинний на момент укладання договору позики), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» (чинний на момент укладання договору позики).
Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.
У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.
Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, то Велика Палата Верховного Суду зазначає, що нею висловлена правова позиція з цього приводу, яку викладено у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18). Велика Палата Верховного Суду вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.
Відтак, у справі встановлено, що відповідач договірні зобов`язання не виконав, отримані кошти позивачу не повернув, про що свідчить наявність у позивача розписки, а тому, за вимогою позивача, суд вважає необхідним стягнути на його користь суму неповернутих грошових коштів переданих за розпискою від 08.07.2021 року у сумі 191 941,25 Євро, та за договором позики від 03.11.222 року у сумі 168 841,00 Євро, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.
Відповідно до статті 625 ЦК України у разі прострочення виконання грошового зобов`язання боржник зобов`язаний сплатити суму боргу, три відсотки річних та інфляційні втрати.
Відповідно до розрахунку, зазначеного позивачем у заяві про збільшення позовних вимог , розмір трьох відсотків річних за договором позики від 03.11.2022 року становить 13863,47 Євро., із розрахунку за період з 04.11.2022 року по 30.07.2025 року за 1000 днів прострочення із суми боргу 168 841,00 Євро.
В той же час, п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
З урахуванням Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, якими на період дії воєнного стану встановлено обмеження застосування цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання договірних грошових зобов`язань, суд виходить з того, що такі обмеження мають характер спеціальної норми.
Оскільки зобов`язання за договором позики є договірним, три відсотки річних та інфляційні втрати підлягають стягненню за період до 24 лютого 2022 року, тоді як за період дії воєнного стану правові підстави для їх нарахування відсутні.
Як вбачається із розрахунку 3% річних такі нараховані на підставі ст. 625 ЦПК України за період 04.11.2022 року по 30.07.2025 року, тобто зазначені 3% річних нараховані після 24.02.2022 року, а тому у відповідності до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідач звільняється від такої відповідальності з 24.02.2022 року, відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Водночас, грошове зобов`язання, підтверджене борговою розпискою, не є договірним у розумінні зазначених обмежень, а чинне законодавство не містить заборони на застосування статті 625 ЦК України до таких правовідносин у період дії воєнного стану. За відсутності спеціальної норми до зобов`язання за розпискою підлягає застосуванню загальний правовий режим відповідальності, передбачений статтею 625 ЦК України.
Відповідно до розрахунку, зазначеного позивачем у заяві про зміну предмета спору, розмір трьох відсотків річних за борговою розпискою від 08.07.2021 року становить 22386,13 Євро., із розрахунку за період з 09.09.2021 року по 30.07.2025 року за 1209 днів прострочення із суми боргу 191 941,25 Євро.
Таким чином, суд враховуючи вищенаведені положення ЦПК України, вважає, що позов в частині стягнення трьох відсотків за борговою розпискою від 08.07.2021 року, підлягає до задоволення в повному обсязі.
Згідно із ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог.
Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 13420,00грн.
Тому у зв`язку з частковим задоволенням позову, який задоволено судом на 97%, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України підлягає стягненню на відшкодування понесених судових витрат 12212,20. (13420,00 грн. / 100 х 97% = 13017,40 грн. )
Керуючись ст.ст.524- 527, 530, 546-549, 551, 610-612, 629, 1054 ЦК України, ст.ст. 10 - 13, 81, 141, 258-265, ст. 267-268, 274-279, 280-289 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

позов  ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за борговою розпискою від 08.07.2021 року у сумі 191 941,25 Євро та 3 % річних у сумі 22 386,13 Євро.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3  грошо кошти договором позики від 03.11.2022 року у сумі 168 841,00 Євро.
В решті вимог позову – відмовити.
Стягнути  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір у сумі 13017,40 грн. 
Рішення може бути повністю або частково оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд м. Львова. Апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлений 03.02.2026 року.

Учасники у справі:
Позивач:  ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 ).

Відповідачі: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_2 ). 

Суддя         Х.М. Мисько