УХВАЛА
29 грудня 2025 року 
м. Київ 
справа № 520/23543/23
адміністративне провадження № К/990/54014/25 
Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шишова О.О., перевіривши касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Нертус» на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі № 520/23543/23 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Нертус» до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків про скасування податкового повідомлення-рішення,
установив:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Нертус» звернулося до суду з позовом до Північного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в якому просило скасувати податкове повідомлення-рішення від 26 травня 2023 року № 23935000705 у частині застосування пені у розмірі 198 657,59 грн.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.
Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) установлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У поданій касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження та зазначає, що суди попередніх інстанцій застосували норми права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду: від 18 травня 2018 року у справі №П/811/1508/16, від 12 червня 2018 року у справі №802/1155/17-а, від 12 червня 2018 року у справі №826/11879/13-а, від 23 травня 2018 року у справі №2а-102/09/0770, від 24 вересня 2019 року у справі №826/9039/16, від 18 листопада 2019 року у справі №808/3356/17, від 17 вересня 2019 року у справі №500/2733/18, від 22 березня 2021 року у справі №440/545/19, від 19 червня 2018 року у справі №826/7704/16, від 17 квітня 2018 року у справі №820/475/17, від 19 червня 2018 року у справі № 826/7704/16, від 17 квітня 2018 року у справі №820/475/17, від 05 червня 2018 року у справі №809/1139/17, від 27 березня 2018 року у справі №816/809/17, від 26 червня 2018 року у справі №808/2360/17, від 20 лютого 2018 року у справі №809/117/13-а, від 29 липня 2020 року у справі №200/5834/19-а, від 11 вересня 2019 року у справі №814/1932/17, від 28 жовтня 2019 року у справі №280/5058/18.
Водночас касаційна скарга не містить належного обґрунтування зазначених підстав для касаційного оскарження.
Верховний Суд звертає увагу скаржника на те, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права; безпосередній висновок судів попередніх інстанцій, який такому суперечить; обґрунтування подібності правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга).
Крім того, у разі подання касаційної скарги на цій підставі недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду. Скаржник повинен зазначити висновок щодо застосування якої норми права в ній викладено, а також обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подана касаційна скарга фактично містить лише виклад обставин справи, цитати нормативних актів та незгоду з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення норм матеріального та процесуального права.
Також у касаційній скарзі скаржник формально зазначає пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для відкриття касаційного провадження.
Скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень пунктів 3 та 5 статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» №2473-VIII у подібних правовідносинах. 
Зокрема, правова невизначеність полягає у питанні можливості встановлення факту порушення граничних строків розрахунків за операціями з імпорту товарів (ввезення товару на митну територію України) виключно на підставі відсутності митної декларації в автоматизованих системах контролю, без встановлення фактичної недопоставки товару та без надання належної правової оцінки іншим первинним документам, що підтверджують реальне виконання зобов`язання у межах встановлених строків.
Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.
Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Отже, перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
Ураховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження.
Керуючись статтями 328, 330, 332, 359 КАС України, -
постановив:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Нертус» на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року у справі № 520/23543/23 - повернути скаржнику.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О. О. Шишов