ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
11 грудня 2025 року
м. Київ
 
справа № 202/3082/19
провадження № 61-6323св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,
   
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Шоста дніпровська державна нотаріальна контора,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року у складі судді     Марченко Н. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня             2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Никифоряка Л. П., Новікової Г. В., Гапонова А. В.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування                  за законом.
 
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_5 , після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1 , а також на     1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та на 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою.
За життя ОСОБА_5 заповіт не склав. Спадкоємцями за законом після смерті ОСОБА_5 у рівних частках є його діти: він (син) та дочки: ОСОБА_3 і         ОСОБА_4 . У шестимісячний строк вони звернулися з заявами про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, де була заведена спадкова справа № 327/2018, однак державний нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину, посилаючись на те, що земельна ділянка                      на АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.
Позивач зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його дід ОСОБА_6 . Після його смерті відкрилася спадщина на 2/3 частини будинку          на АДРЕСА_2 , а також на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою. За життя ОСОБА_6 заповіт не склав. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 в рівних частках були його діти: син                    ОСОБА_5 (його (позивача) батько) і дочка ОСОБА_2 (відповідач у справі). Тобто, кожному з них належало по 1/2 частини спадкового майна.
Вказував на те, що його батько фактично прийняв спадщину після смерті своїх батьків, користуючись спадковим будинком, гаражем, який розташований у дворі будинку, де знаходився автомобіль марки «Москвич», велосипеди, що належали його батькам, інструменти для ремонту будинку, вудки і гумовий човен. Факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_7 і ОСОБА_6 підтверджується актом комісії, посвідченим квартальним комітетом, а також державним актом на право власності на землю на ім`я ОСОБА_6 , який знаходиться у ОСОБА_4 .
Вважав, що його батько ОСОБА_5 прийняв спадщину відповідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року, фактично вступивши в управління спадковим майном.
Водночас ОСОБА_2 приховала від нотаріуса факт прийняття спадщини його батьком ОСОБА_5 , уклавши 22 грудня 1997 року після смерті свого батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , договір дарування домоволодіння на підставі довіреності, виданої ОСОБА_6 на ім`я ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_2 , і яка з його смертю припинила свою дію.
Крім того, після смерті ОСОБА_6 відповідачка набула у порядку спадкування право власності на земельну ділянку, 1/2 частина якої, на його думку, належала його батькові ОСОБА_5 .
Зазначав, що про порушення своїх спадкових прав він дізнався 30 жовтня 2018 року, коли отримав довідку Головного управління Держгеокадастру про реєстрацію за відповідачем права власності на земельну ділянку.
 
З урахуванням зазначеного, з урахуванням зміненого предмета позову,                  ОСОБА_1 просив суд
- встановити факт прийняття його батьком ОСОБА_5 спадщини після смерті свого батька, а його діда, ОСОБА_6 ,
- визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видане Шостою дніпропетровською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_2 , в частині 1/2 частини земельної ділянки для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ,
- визнати за ним право власності на 1/6 частини земельної ділянки для обслуговування будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті його батька                    ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня                      2024 року провадження у справі в частині позовних вимог про встановлення факту прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті ОСОБА_6 закрито у зв`язку                з набранням законної сили рішенням суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня          2024 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду             від 15 квітня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що до складу спадщини після смерті батька позивача - ОСОБА_5 не увійшла земельна ділянка, що розташована на АДРЕСА_2 , оскільки на день смерті йому не належала,а тому позивач не має права на її спадкування в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У травні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не дослідили обставини існування у відповідачки права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Підставою набуття права на земельну ділянку було свідоцтво про право на спадщину, яке незаконно видано відповідачці в частині 1/2 частини, оскільки 1/2 частини спірної земельної ділянки належить його батьку як спадкоємцю першої черги. Суди не встановили причину відсутності права власності на будинок і земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження        № 12-234гс18) та у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі         № 523/3522/16-ц (провадження № 61-21211св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16-ц (провадження № 61-2032св19); суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Доводи інших учасників справи
 
У липні 2025 року ОСОБА_2 та її представник - адвокат Крихта А. А. подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями                      від 16 травня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_10 Луспеник Д. Д .
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 травня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2025 року, в зв`язку                        з відставкою судді ОСОБА_10 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
 
Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 листопада                2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_6 (діду позивача та, відповідно, батьку відповідачки) на підставі договору на право побудови будинку і безстрокового користування земельною ділянкою            від 1950 року належав житловий будинок АДРЕСА_2 .
 
ОСОБА_6 перебував у шлюбі зі ОСОБА_12 .
 
ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
У 1996 році після смерті ОСОБА_12 належна їй частка у житловому будинку                  у розмірі 1/2 частини успадкована чоловіком ОСОБА_6 , сином ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_2 .
 
Враховуючи те, що ОСОБА_6 вже належала 1/2 частина у спільному майні подружжя, то після смерті дружини ОСОБА_6 стало належати 2/3 частини житлового будинку.
 
Згідно з копією державного акта на право приватної власності на землю, виданого 23 червня 1997 року Дніпропетровською міською радою народних депутатів на підставі рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів 20 лютого 1997року № 215 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 003454, ОСОБА_6 належала на праві власності земельна ділянка площею 0,068 га, що розташована на території АДРЕСА_2 та передана для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
 
ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_2 та на земельну ділянку, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за цією адресою.
 
ОСОБА_6 заповіт за життя не склав. Спадкоємцями за законом після його смерті були його діти: син ОСОБА_5 (батько позивача) та дочка ОСОБА_2 (відповідачка).
 
Після смерті ОСОБА_6 до Шостої дніпропетровської нотаріальної контори                   з заявою про прийняття спадщини звернулася його дочка ОСОБА_2 . 
 
07 липня 1998 року державним нотаріусом Шостої дніпропетровської державної нотаріальної контори на ім`я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на земельну ділянку площею 0,0680 га в межах згідно з планом, що розташована на території АДРЕСА_2 та належить померлому на підставі державного акта на право приватної власності на землю (дублікат виданий Дніпропетровською міською радою 15 червня 1998 року).
 
Судами також встановлено, що 22 грудня 1997 року між ОСОБА_8 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі доручення, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу                        Євчук І. Л. 01 лютого 1997 року за № 4024, та ОСОБА_2 , укладений договір дарування житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_6 подарував,                          а ОСОБА_2 прийняла у дар житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_2 , на земельній ділянці площею 600 кв. м, лишки 85 кв. м. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І. Л. 22 грудня 1997року та зареєстрований                   у реєстрі за № 4148.
 
Згідно з копією листа Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 30 жовтня 2018 року станом на 01 січня 2013 року у Державному реєстрі земель м. Дніпропетровськаза ОСОБА_2 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 14 вересня 1998 року № 020487 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0680 га, що розташована на АДРЕСА_2 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , після смерті якого до Першої дніпровської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини за законом звернулися його дочка ОСОБА_4 та син ОСОБА_1 (позивач). Дочка         ОСОБА_3 подала заяву про відмову від спадщини на користь ОСОБА_4 .
 
21 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину, а саме частину житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_2 .
 
Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В. І. від 21 грудня 2018 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину - домоволодіння АДРЕСА_2 та земельну ділянку, що розташована за цією адресою.
 
Відмова нотаріуса у вчиненні даної нотаріальної дії обґрунтована тим, що згідно              з довідкою Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 24 жовтня 2018року за вих. № 15725 та згідно з листом Головного управління держгеокадастру                         у Дніпропетровській області від 30 жовтня 2018року № 29-4-0.38-2239/107-18 право власності на домоволодіння та земельну ділянку на АДРЕСА_2 зареєстроване за іншої особою - ОСОБА_2 .
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , треті особи, які                                        не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І. Л., про встановлення факту прийняття спадщини, визнання договору дарування житлового будинку недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом на частину житлового будинку (справа № 202/2792/19).
 
Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2020 року у справі № 202/2792/19, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постановою Верховного Суду від 24 березня 2021 року касаційну скаргу             ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 24 березня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (провадження № 61-10473св20).
 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня         2022 року у справі № 202/2792/19 позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_2 , укладений 22 грудня 1997 року між ОСОБА_8 , який діяв за дорученням від ОСОБА_6 , і ОСОБА_2 , посвідченого 22 грудня 1997 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Євчук І. Л., за реєстровим № 4148.
Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_13 та ОСОБА_6 та визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року у справі             № 202/2792/19 рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська              від 01 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові. 
 
Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу               ОСОБА_1 задоволено частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 06 грудня 2022 року скасовано.
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 червня              2022 року в частині встановлення факту прийняття спадщини залишено в силі.
У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Євчук І. Л., про визнання договору дарування недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено (провадження № 61-416св23).
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що батько позивача -       ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті свого батька ОСОБА_6 , до складу спадщину ввійшов і житловий будинок АДРЕСА_2 . Проте після прийняття спадщини ОСОБА_5 , через 17 днів після смерті його батька ОСОБА_6 , будинок, який входив до складу спадщини, був подарований відповідачці ОСОБА_2 . Протягом 21 року (з дня смерті батька ОСОБА_6 -               ІНФОРМАЦІЯ_2 до дня своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батько позивача - ОСОБА_5 не оскаржував договір дарування, на захист своїх прав спадкоємця щодо батьківського майна до суду не звертався, що підтверджується письмовими матеріалами справи та визнано сторонами у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. За життя ОСОБА_5 не оскаржував обсяг спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 . Тому на день смерті ОСОБА_5 спірний будинок до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 не входив, тому його спадкоємці не можуть його спадкувати. Висновок суду апеляційної інстанції про нікчемність договору дарування не відповідає висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження        № 61-11523сво23), про те, що правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року могли бути визнані недійсними на підставі рішення суду. В ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                  з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Згідно з частиною першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. 
 
Згідно з пунктом 5 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, тобто відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ЦК УРСР.
 
Відповідно до загальних положень про спадкування, викладених у статтях 525, 527, 549 ЦК УРСР, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, початком перебігу якого є час її відкриття.
 
Згідно зі статтею 562 ЦК УРСР поділ спадкового майна провадиться за згодою спадкоємців, що прийняли спадщину. При недосягненні згоди поділ провадиться судовим порядком відповідно до часток належних кожному з спадкоємців за законом або за заповітом.
 
Статтею 30 ЗК України 1990 року, чинною на час набуття відповідачкою права власності на житловий будинок, було визначено, що при переході прав власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.
 
Аналогічне положення закріплено й у статті 120 ЗК України, згідно з якою у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.
 
Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
 
У справі, яка переглядається, суди встановили, що з грудня 1997 року і до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) батько позивача не оспорював договір дарування житлового будинку та свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку, призначену для обслуговування цього житлового будинку. Батько позивача хоча й прийняв спадщину після смерті своїх батьків, що встановлено судовим рішенням           у справі № 202/2792/19, проте житловий будинок на АДРЕСА_2 , який входив до складу спадщини, 22 грудня 1997 року на підставі договору дарування набула у власність відповідач ОСОБА_2 . На відміну від відповідачки, батько позивача за оформленням своїх спадкових прав не звертався.
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.
 
Суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що земельна ділянка                      на АДРЕСА_2 не увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , так як на день смерті йому не належала, а тому позивач не має права на її спадкування в порядку спадкування за законом після смерті батька               ОСОБА_5 .
 
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання недійсним виданого на ім`я               ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд                                   на АДРЕСА_2 та визнання за позивачем права власності на частину цієї земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 .
 
Посилання у касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених                     у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.
 
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах,           з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).
 
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлених обставин справи та до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
 
Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів      є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися принципу оцінки доказів, згідно з яким на підставі всебічного, повного й об`єктивного розгляду справи суди аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв`язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів касаційної скарги по суті спору та їх відображення в судових рішеннях (з урахуванням доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження), питання вмотивованості висновків судів, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам спору надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих висновків судів попередніх інстанцій.
 
Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційної скарги, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. За встановлених у цій справі обставин суди правильно застосували норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшли цілком обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом                             не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
 
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                               не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 грудня              2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:   	Г. В. Коломієць         Д. Д. Луспеник         Ю. В. Черняк