П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 420/6816/25	

Місце ухвалення рішення суду 1 інстанції: м. Одеса;
Дата складання повного тексту ухвали суду 1 інстанції:
13.03.2025 року;
Головуючий в 1 інстанції: Дубровна В.А.

              П`ятий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
                          Головуючого судді – Єщенка О.В.
                           суддів                      – Крусяна А.В.
                                                            – Яковлєва О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білозерського районного суду Херсонської області, Територіального управління державної судової адміністрації України в Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з позовом, в якому просила:
визнати протиправним та скасувати наказ начальника Територіального управління державної судової адміністрації України в Херсонській області за №04-05/128 від 05.12.2024 року про призначення ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов?язки керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області;
визнати протиправними та скасувати накази т.в.о керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області за №01-68/06 від 27.01.2025 року та за №01-68/22 від 12.02.2025 року про призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ;
зобов`язати Білозерський районний суд Херсонської області здійснити коригування з 03.02.2025 року табелів обліку робочого часу працівників суду з урахуванням скасованих наказів;
зобов`язати Територіальне управління державної судової адміністрації України в Херсонській області здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 заробітної плати з 03.02.2025 року, з утриманням передбачених законом податків і обов`язкових платежів.
В обґрунтування позовних вимог, серед іншого, зазначено, що оспорюваний наказ від 05.12.2024 року №04-05/128 виданий з порушенням вимог Типового положення про апарат суду, затвердженого наказом ДСА від 08.02.2019 року №131, Закону України «Про судоустрій і статус суддів», Закону України «Про державну службу», Закону України «Про правовий режим воєнного стану», а саме без урахування тієї обставини, що ОСОБА_2 на момент її призначення т.в.о керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області не була працівником цього місцевого суду, без урахування наявності на момент видання наказу працюючих в цьому місцевому суді державних службовців, у тому числі позивачки – секретаря судового засідання Білозерського районного суду Херсонської області, на яких мало бути покладено виконання обов`язків керівника апарату суду. Поряд з цим, призначення ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов`язки керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області відбулось поза межами дійсного штатного розпису суду, за відсутності документів, необхідних для призначення на державну службу, та з протиправним ігноруванням внесеного в.о. Голови цього місцевого суду про призначення виконуючим обов`язки керівника апарату суду консультанта суду – Шахраюк Н.О.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року відмовлено у відкритті провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника Територіального управління державної судової адміністрації України в Херсонській області за №04-05/128 від 05.12.2024 року про призначення ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов`язки керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області.
Відмовляючи у відкритті провадження за адміністративним позовом в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний наказ від 05.12.2024 року №04-05/128 про призначення ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов`язки керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області є індивідуально-правовими актом, дія якого поширюється на конкретну особу – ОСОБА_2 та безпосередньо не створює для позивачки жодних юридичних прав та/чи обов`язків, видання цього наказу не обумовило виникнення публічно-правових відносин між позивачкою та відповідачем.
Проаналізувавши положення частини 2 статті 55 Конституції України, частини 1 статті 2, пункту 19 частини 1 статті 4, частини 1 статті 5, пункту 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України, суд першої інстанції зауважив на тому, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Одним із завдань таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч волі та інтересам) адресатів індивідуальних актів. Це досягається законодавчо встановленими обмеженнями, які є пропорційними переслідуваній меті.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати, а справу направити на продовження розгляду до суду першої інстанції. Апелянтка зазначає, що висновок суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в частині позовних вимог прийнято з порушенням вимог статей 2, 5, 19 Кодексу адміністративного судочинства України, статей 22, 55 Конституції України.
Обґрунтовуючи доводи та вимоги апеляційної скарги, апелянтка зазначає, що оспорюваний наказ (від 05.12.2024 року №04-05/128) безпосередньо породжує для позивачки, як працівниці суду, публічно-правові відносини з Білозерським районним судом Херсонської області в особі незаконно призначеної т.в.о. керівника апарату цього суду – Шиян М.В. та виникнення ряду прав і обов`язків, пов`язаних з подальшим проходженням позивачкою державної служби, у тому числі з приводу організації роботи, оплати праці, надання відпусток, призупинення трудових відносин, звільнення з державної служби тощо. Поряд з цим, оспорюваним наказом (від 05.12.2024 року №04-05/128) безпосередньо порушуються права та інтереси позивачки, як особи, яка відповідно до положень статті 155 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», пунктів 18, 19, 21 Типового положення про апарат суду, затвердженого наказом ДСА України від 08.02.2019 року №131, має право на тимчасове виконання обов`язків керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області. Отже, є помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність факту порушених прав та інтересів позивачки виданням оспорюваного наказу (від 05.12.2024 року №04-05/128), не віднесення цього спору до жодної судової юрисдикції.
У відзивах на апеляційну скаргу Білозерський районний суд Херсонської області та Територіальне управління державної судової адміністрації України в Херсонській області посилаються на необґрунтованість доводів апелянтки, правильність висновків суду першої інстанції та відсутність підстав для скасування судового рішення. Заперечуючи проти обґрунтованості доводів та вимог апелянтки, відповідачі зауважують на тому, що видання оспорюваного наказу відбулось правомірно та з урахуванням умов, які діють в період введення воєнного стану, а вимоги позивачки не ґрунтуються на чинному законодавстві.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів виходить з наступного.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частиною 2 статті 55 Конституції України гарантовано кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 щодо «порушеного права», за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається у низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що «поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.
ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, заяви № 17160/06 та № 35548/06); пункт 53 рішення ЄСПЛ від 8 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02).
Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Згідно частин 1, 5 статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.
Частиною 1 статті 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Приписами частини 1 статті 5 КАС України унормовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті, зокрема шляхом визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій.
Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно визначенню, наведеному у пункті 19 частини 1 статті 4 КАС України, індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
Отже, право на оскарження рішення (індивідуального акту) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої воно прийняте або прав, свобод та інтересів якої воно безпосередньо стосується.
В абзаці четвертому пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 червня 1997 року №2-зп у справі № 3/35-313 вказано, що «…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію».
Індивідуально-правові акти як результати правозастосування адресовані конкретним особам, тобто є формально обов`язковими для персоніфікованих (чітко визначених) суб`єктів; містять індивідуальні приписи, у яких зафіксовані суб`єктивні права та/чи обов`язки адресатів цих актів; розраховані на врегулювання лише конкретної життєвої ситуації, а тому їх юридична чинність (формальна обов`язковість) вичерпується одноразовою реалізацією. Крім того, такі акти не можуть мати зворотної дії в часі, а свій зовнішній прояв можуть отримувати не лише в письмовій (документальній), але й в усній (вербальній) або ж фізично-діяльнісній (конклюдентній) формах.
Верховний Суд у своїх постановах (зокрема, у справах №800/435/17, №800/559/17, №800/149/18, №9901/472/18, №990/433/25) неодноразово наголошував на тому, що право на оскарження індивідуального акту суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Зі змісту оскаржуваного рішення (наказу від 05.12.2024 року №04-05/128) встановлено, що воно прийняте стосовно призначення тимчасово виконуючою обов`язки керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області іншої особи – ОСОБА_2 . З наведеного слідує, що це рішення (індивідуальний акт) не адресований позивачці та не стосується безпосередньо прав, свобод та/або інтересів позивачки.
Отже, оскільки позивачка не є учасником (суб`єктом) правовідносин, що виникли з прийняттям оскаржуваного рішення (наказу), то відповідно таке рішення (наказ) не породжує для неї й права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом в оскаржуваній частині позовних вимог.
Одночасно апеляційний суд звертає увагу, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження актів індивідуальної дії не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Однією із цілей таких обмежень є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема як у цій справі. І така мета досягається законодавчо встановленим обмеженням, тобто останнє є пропорційним переслідуваній меті.
Та обставина, наведена у позові, про те, що позивачка могла зайняти тимчасову посаду керівника апарату суду, автоматично не наділяє її правом на звернення до суду щодо оскарження рішення ТУДСА, ухваленого щодо іншої особи (кандидата на таку посаду). Така обставина не змінює правову природу оскаржуваного акту (наказу відповідача).
Доводи апелянтки про те, що висновки суду першої інстанції порушують її права на захист в суді не знаходять свого обґрунтованого підтвердження, адже відповідно до статей 7, 11 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року №889-VIII державний службовець, серед іншого, має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби, рангу та умов контракту про проходження державної служби (у разі укладення); просування по службі з урахуванням професійної компетентності та сумлінного виконання своїх посадових обов`язків; оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності. Державні службовці також реалізують інші права, визначені у положеннях про структурні підрозділи державних органів та посадових інструкціях, затверджених керівниками державної служби в цих органах.
У разі порушення наданих цим Законом прав або виникнення перешкод у реалізації таких прав державний службовець у місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про це, може подати керівнику державної служби скаргу із зазначенням фактів порушення його прав або перешкод у їх реалізації. У скарзі державний службовець може вимагати від керівника державної служби утворення комісії для перевірки викладених у скарзі фактів. Керівник державної служби зобов`язаний не пізніше 20 календарних днів з дня отримання скарги надати державному службовцю обґрунтовану письмову відповідь (рішення). У разі неотримання в установлений частиною третьою цієї статті строк обґрунтованої відповіді на скаргу або незгоди з відповіддю керівника державної служби державний службовець може звернутися із відповідною скаргою до суду.
Однак, повторюючись, за цим позовом, а також у спірній частині позовних вимог (щодо протиправності наказу ТУДСА від 05.12.2024 №04-05/128 року про призначення ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов`язки керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області), позивачкою не ставиться питання щодо її призначення на посаду тимчасово виконуючого обов`язки керівника апарату суду, у тому числі не ставиться питання про визнання неправомірними дії чи бездіяльності відповідачів з вирішення цього питання стосовно позивачки.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.
У контексті цих правовідносин поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підпадають не лише під юрисдикцію адміністративних судів, а й узагалі не підлягають судовому розгляду.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відкриття провадження у цій справі в частині позовних вимог, які стосуються вимог про визнання протиправним та скасування наказу начальника Територіального управління державної судової адміністрації України в Херсонській області від 05.12.2024 року №04-05/128 про призначення ОСОБА_2 тимчасово виконуючою обов`язки керівника апарату Білозерського районного суду Херсонської області, у зв`язку із чим суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у відкритті провадження в цій частині на підставі пункту 1 частини 1 статті 170 КАС України.
З огляду на те, що висновки суду першої інстанції відповідають нормам процесуального права та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до статті 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 13 березня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

        Головуючий-суддя:                                                                 О.В. Єщенко  
         
        Судді:                                                                                         А.В. Крусян  
                                                                                                             
                                                                                                            О.В. Яковлєв