КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/16911/2025
Справа № 756/4319/24
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем       України
 
15 грудня 2025 року                                                                                                  
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року, ухвалене у складі судді Майбоженко А.М. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У квітні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, у якому визначив відповідачем АТ «Універсал Банк», просив стягнути з АТ «Універсал Банк» на свою користь помилково перераховані кошти в розмірі 40000 грн., покласти на відповідача судовий збір.
Позов мотивував тим, що 15 липня 2023 року о 14:41:21 ним через застосунок Monobank з власного рахунку АТ «Універсал Банк» було помилково відправлено грошові кошти в сумі 40000 грн. на інший рахунок, власник якого ОСОБА_3 невідомий. Про те, що ОСОБА_3 відправив грошові кошти на помилковий рахунок, йому стало відомо наступного дня, про що він одразу ж повідомив банк по гарячій ліній. На адвокатський запит банком повідомлено про неможливість надання інформації про власника рахунку НОМЕР_1 , на який ОСОБА_3 було відправлено грошові кошти в сумі 40000 грн. 14 березня 2024 року АТ «Універсал Банк» надав відповідь про неможливість надання відповідної інформації в зв`язку з банківською таємницею. 
Тобто, виходячи з відповіді АТ «Універсал Банк», банк не може надати інформацію про клієнта, якому ОСОБА_3 було помилково перераховано грошові кошти, а також банк не може самостійно вирішити проблему, яка виникла з помилковим переказом, ані списати помилково відправлені кошти з рахунку отримувача, ані повернути ОСОБА_3 його помилково відправлені кошти, в зв`язку з чим ОСОБА_3 вимушений звернутися з позовом для захисту своїх прав.
Посилався на положення ст. 1071, 1073 ЦК України щодо підстав списання грошових коштів з рахунку та правових наслідків неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта, ст. 1, 14, 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» щодо відповідальності банку при здійсненні переказу, ст. 1212 ЦК України, якою встановлено загальні положення про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави.
Зазначив, що оскільки позивач не знайомий з відповідачем, ніяких цивільно-правових угод між ними не було, жодних правочинів між ними не укладалося, домовленостей про перерахунок коштів між ними не існувало, тому відповідач набув грошові кошти позивача без достатньої правової підстави. Кошти в розмірі 40000 грн. позивачем було помилково перераховано на банківську карту. 
 
В жовтні 2024 року ОСОБА_3 подав до суду клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, посилаючись на те, що АТ КБ «ПриватБанк» на виконання ухвали суду надано відомості про власника карткового рахунку, яким виявилася ОСОБА_1 .
З метою недопущення відмови судом у задоволенні позовних вимог по справі на підставі пред`явлення позову до неналежного відповідача, вважав за доцільне замінити неналежного відповідача АТ «Універсал Банк» на належного відповідача - ОСОБА_1 .
Зауважував, що на час подання позову позивачу не була відома особа належного відповідача, оскільки АТ «Універсал Банк» в своїх листах відмовлявся надавати інформацію щодо платежу та отримувача помилково перерахованих коштів. 
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року за клопотанням позивача здійснено заміну неналежного відповідача АТ «Універсал Банк» на належного відповідача ОСОБА_1 .
 
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 40000 грн. безпідставно набутих коштів та 1211,20 грн. судового збору.
 
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові та покласти на позивача понесені нею судові витрати.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що не мала реальної змоги подати до суду відзив у строк, зазначений судом в ухвалі від 10 квітня 2024 року, а також взяти участь у даній справі, оскільки копію ухвали про заміну відповідача у справі, а також копію позовної заяви вона не отримувала, про існування даного позову їй відомо не було. В зв`язку з цим судом фактично ухвалене рішення на підставі матеріалів та доказів, наданих тільки позивачем, що призвело до неповного та невсебічного дослідження судом усіх обставин справи.
Вказувала, що зазначене порушення в даному випадку носить не суто формальний характер, а призвело до ухвалення невірного по суті та неправосудного рішення.
Так, судом першої інстанції не були отримані пояснення відповідача з приводу, чи знайома вона чи її чоловік із позивачем, чи були наявні якісь взаємовідносини між ними, у тому числі договірні, за що були перераховані спірні грошові кошти в розмірі 40000 грн., чи були інші перекази коштів від цієї ж особи. Також нею були би заявлені необхідні клопотання з метою забезпечення належного захисту своїх прав та інтересів. 
Крім того, ОСОБА_1 вбачає порушення дотримання судом процесуального порядку в частині заміни неналежного відповідача. 
Як визначено положеннями ч. 2, 3 ст. 51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
Як вбачається, справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, відповідно суд мав би до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінити первісного відповідача належним відповідачем. 
При цьому, як зазначено у ч. 2, 3 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
У даній справі провадження було відкрите 10 квітня 2024 року, а тому строк для вчинення визначених у ст. 51 ЦПК України процесуальних дій був обмежений протягом 30 днів з дня відкриття провадження в справі, тобто до 10 травня 2024 року. Судом же було замінено відповідача у справі 29 жовтня 2024 року, тобто явно з порушенням процесуальних строків. При цьому в ухвалі від 29 жовтня 2024 року суд жодним чином не обґрунтував процесуальну можливість замінити первісного відповідача належним відповідачем, а саме, що позивачем дійсно було доведено, що він не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу заміни неналежного відповідача. В зв`язку з цим ОСОБА_1 не погоджується з процесуальним рішенням суду в частині заміни відповідача з АТ «Універсал Банк» на ОСОБА_1 . 
Крім того, задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов хибного висновку щодо стягнення безпідставно отриманих коштів з відповідача, посилаючись при цьому лише на саму обставину зарахування банком грошових коштів на належний відповідачу рахунок. 
Так, дійсно, нею визнається та обставина, що 15 липня 2023 року о 14:41 на належний їй картковий номер позивачем було перераховано 40000 грн. При цьому нею категорично заперечується, що ці кошти були отримані нею без достатньої правової підстави.
Пояснювала, що позивач та відповідач знайомі, а саме позивач тривалий час співпрацював із чоловіком відповідача - ОСОБА_4 , з яким вона уклала шлюб 08 серпня 2024 року. Співпраця чоловіка ОСОБА_1 із позивачем полягала в тому, що між ними було укладено дилерський договір та на підставі цього договору та усних домовленостей здійснювалась торгівля у форматі «дропшипінгу», де ОСОБА_3 виступав покупцем товарів різного виду, в основному товарів військового призначення. Вказувала, що зазначені вище взаємовідносини між ними можуть бути підтверджені скріншотами переписки її чоловіка ОСОБА_4 (контакт записаний як « ОСОБА_5 ») у месенджері Viber та WhatsApp. У зазначений переписці вони обговорюють замовлення товару, відправку товару, здебільшого через Нову Пошту, перерахування платежів за товар. 
За відправлений товар позивач ОСОБА_3 перераховував грошові кошти на банківський рахунок ФОП ОСОБА_4 або на його власну банківську картку. При цьому, в зв`язку з певними лімітами на приймання коштів, існувала погоджена з позивачем практика перерахування грошових коштів на рахунки інших осіб, в тому числі на рахунок дружини ОСОБА_4 , тобто відповідача. 
Один із таких платежів було здійснено позивачем 15 липня 2023 року о 14:40. Позивач приховав зазначені відомості від суду та ввів суд в оману, посилаючись на те, що цей платіж нібито був вчинений помилково. Позивач також ввів суд в оману щодо обставин періодичності таких платежів на користь відповідача, намагаючись виставити все так, що нібито це був один платіж (разовий випадок помилкової відправки коштів), в дійсності таких платежів з рахунку позивача на рахунок відповідача було декілька, а саме 28 березня 2023 року, 15 липня 2023 року, 08 жовтня 2023 року, 11 жовтня 2023 року. 
Таким чином, періодичність платежів від позивача на рахунок відповідача вказує на те, що ці платежі явно не можуть бути помилковими, а сплачувались позивачем свідомо з певною метою - в дійсності, в якості розрахунків за придбаний у чоловіка відповідача товар. 
Вказувала, що на неправдивість вказаних позивачем обставин та введення суду в оману вказує також те, що позивач заявив ще декілька ідентичних по суті позовів про стягнення нібито безпідставно отриманих коштів з різних осіб, які також займались продажем товарів на користь позивача, та всі вони знайомі з чоловіком відповідача ОСОБА_4 .
Тобто фактично позивач займається штучним формуванням безпідставних позовів про стягнення коштів. які він до цього перераховував різним особам за придбані товари. Зокрема, це справи № 756/4313/24 за позовом ОСОБА_3 до АТ «Універсал Банк» про стягнення помилково перерахованих коштів, № 755/6021/24 за позовом ОСОБА_3 до АТ «Універсал Банк» про стягнення помилково перерахованих коштів, № 761/29744/24 за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів, № 756/4561/24-ц за позовом ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів.
Наводила зміст ст. 1212, 1213 ЦК України, ст. 1, 41, 87 Закону України «Про платіжні послуги», вказувала, що отримання відповідачем грошових коштів від позивача не може вважатися збереженням майна без достатньої грошової підстави (безпідставно набуте майно), так як платіж позивача не був помилковим, а був вчинений за волі позивача в якості переказу коштів за придбане у чоловіка відповідача майно (товар). 
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України (в редакції станом на час надходження апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.
 
Судом встановлено і жодною зі сторін не заперечується, що 15 липня 2023 року о 14:41:21 позивачем ОСОБА_3 через мобільний застосунок Monobank з власного рахунку АТ «Універсал Банк» було перераховано грошові кошти в сумі 40000 грн.
08 березня 2024 року представник позивача звернувся з адвокатським запитом до АТ «Універсал Банк», в якому просив з метою надання правової допомоги ОСОБА_3 надати інформацію про власника платіжної картки НОМЕР_1 , на яку ОСОБА_3 15 липня 2023 року о 14:41:21 через мобільний застосунок Monobank з власного рахунку АТ «Універсал Банк» було помилково відправлено грошові кошти в сумі 40000 грн. (а. с. 8).
Листом від 14 березня 2024 року АТ «Універсал Банк» повідомлено, що адвокат буде мати право отримати запитувану інформацію, що становить банківську таємницю, на свій запит лише за умови дотримання ним вимог чинного законодавства щодо наявності належних повноважень (дозволу власника інформації на її розголошення  або довіреності, що містить такі повноваження. від нього, оформлених відповідно до вимог чинного законодавства), рішення суду (а. с. 9).
У відзиві на позовну заяву АТ «Універсал Банк» заперечувало проти позову, вказуючи, що є неналежним відповідачем (а. с. 30 - 33).
На виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024 року про витребування доказів АТ «Універсал Банк» надало докази, які підтверджують перерахування грошових коштів 15 липня 2023 року о 14:41 в розмірі 40000 грн. з рахунку ОСОБА_3 на рахунок НОМЕР_1 , а саме належним чином завірену квитанцію № 347М-24Н2-Н9Н4-Т3ВА від 15 липня 2023 року (а. с. 26).
На виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 07 серпня 2024 року про витребування доказів АТ КБ «ПриватБанк» листом від 17 вересня 2024 року повідомило, що карту № НОМЕР_2 IBAN НОМЕР_3 було відкрито на ім`я ОСОБА_1 , повідомлено місце реєстрації (проживання) даної особи (а. с. 85).
18 жовтня 2024 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_7 подав до суду клопотання про заміну первісного відповідача належним відповідачем, а саме неналежного відповідача АТ «Універсал Банк» на належного відповідача ОСОБА_1 (а. с. 88).
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року суд першої інстанції, виходячи з предмету спору та суб`єктного складу сторін, з урахуванням положень ст. 51 ЦПК України, за клопотанням позивача дійшов висновку про необхідність первісного відповідача АТ «Універсал Банк» належним відповідачем ОСОБА_1 (а. с. 90). Супровідним листом від 05 листопада 2024 року на адресу ОСОБА_1 було направлено копію ухвали суду про відкриття провадження, про заміну відповідача, копію позовної заяви (а. с. 91).
04 серпня 2025 року Оболонським районним судом м. Києва ухвалено рішення про задоволення позову.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_3 про стягнення безпідставно отриманих коштів, суд першої інстанції виходив із відсутності між сторонами договірних відносин та доказів повернення позивачу грошових коштів, доведеності тих обставин, що ОСОБА_1 без правової підстави отримала грошові кошти позивача та станом на день розгляду справи їх не повернула.
Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.
 
Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; (пункти 1 і 4 частини другої статті 175 ЦПК України).
Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).
 
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
 
Разом із тим, при задоволенні позову судом першої інстанції залишено поза увагою, що ОСОБА_3 не змінювався предмет позову в зв`язку із залученням належного відповідача ОСОБА_1 , і первісно заявлені ним вимоги, у яких ОСОБА_3 просив стягнути на його користь з АТ «Універсал Банк» помилково перераховані кошти в розмірі 40000 грн., залишилися незмінними.
Таким чином, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та задовольнив вимоги, які фактично заявлені не були, порушивши принцип диспозитивності цивільного судочинства.
 
Крім того, у рішенні судом першої інстанції зазначено, що відповідач ОСОБА_1 , яка була притягнута до участі в справі замість неналежного відповідача АТ «Універсал Банк», належним чином повідомлялася про розгляд справи в суді за адресою реєстрації місця проживання, однак не скористалася своїм правом подання до суду відзиву у встановлені судом строки.
 
При цьому суд першої інстанції не надав належної оцінки наявному в матеріалах справи рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення (а. с. 92), у якому відсутня відмітка про отримання поштової кореспонденції суду (направлені на адресу ОСОБА_1 копії ухвал суду про відкриття провадження, про заміну відповідача належним відповідачем, копії позовної заяви) як особисто адресатом, так і іншою особою за довіреністю; розписка про отримання від 05 грудня 2024 року проставлена невідомою особою без розшифровки підпису, за відсутності зазначення прізвища та ініціалів.
 
За даних обставин обов`язок повідомлення відповідача про розгляд справи не можна вважати належно виконаним судом першої інстанції, в зв`язку з чим апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_1 як особа, яка не була обізнана про розгляд справи, не мала реальної змоги подати до суду відзив у строк, зазначений судом в ухвалі від 10 квітня 2024 року, подати заперечення та власні докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, в зв`язку з чим судом фактично ухвалене рішення на підставі матеріалів та доказів, наданих тільки позивачем, що призвело до неповного та невсебічного дослідження судом усіх обставин справи.
 
Враховуючи встановлені апеляційним судом обставини відсутності доказів повідомлення відповідача про розгляд справи, апеляційний суд також оцінює заперечення ОСОБА_1 проти ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2024 року про заміну відповідача АТ «Універсал Банк» належним відповідачем ОСОБА_1 .
 
Так, найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.
Верховний Суд підкреслював, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього відсутність обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.
Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.
Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).
 
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача (частина перша, друга та третя статті 51 ЦПК України).
 
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі.
 
Апеляційний суд враховує та погоджується зі слушними доводами апеляційної скарги, що в даній справі провадження було відкрите 10 квітня 2024 року, а тому строк для вчинення визначених у ст. 51 ЦПК України процесуальних дій був обмежений протягом 30 днів з дня відкриття провадження в справі, тобто до 10 травня 2024 року. Судом же було замінено відповідача у справі 29 жовтня 2024 року, тобто явно з порушенням процесуальних строків. При цьому в ухвалі від 29 жовтня 2024 року суд жодним чином не обґрунтував процесуальну можливість замінити первісного відповідача належним відповідачем, а саме, що позивачем дійсно було доведено, що він не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу заміни неналежного відповідача.
 
Крім того, оскільки ОСОБА_1 не була обізнана про рух справи, вона об`єктивно не могла подати до суду першої інстанції власні докази, що відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України є підставою для їх прийняття та оцінки апеляційним судом.
Так, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надала копію свідоцтва про шлюб, згідно якого нею 08 серпня 2024 року зареєстровано шлюб із ОСОБА_4 . Дошлюбне прізвище відповідача зазначене як « ОСОБА_8 ».
Також відповідач надала копію виписки зі свого рахунку у АТ КБ «ПриватБанк» по картці № НОМЕР_2 , рахунок IBAN НОМЕР_3 , за період з 01 березня 2023 року по 01 листопада 2023 року, з якої вбачається, що на рахунок ОСОБА_1 від позивача ОСОБА_3 систематично здійснювалися безготівкові перекази: 11 жовтня 2023 року в розмірі 36150 грн., а також в розмірі 60000 грн., 08 жовтня 2023 року в розмірі 8000 грн., 15 липня 2023 року в розмірі 40000 грн., 28 березня 2023 року в розмірі 6700 грн.
Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надала роздруківку листування у месенджері Viber свого чоловіка ОСОБА_4 з особою, записаною як « ОСОБА_9 », при цьому у листуванні наявні фотовставки особистих документів позивача ОСОБА_3 , які посвідчують його особу, а саме копії паспорта громадянина України, яка відповідає копії паспорту позивача, долученої ним самим до позову (а. с. 6), в зв`язку з чим апеляційний суд вважає за можливе ідентифікувати дане листування в месенджері саме з позивачем ОСОБА_3 .
 
Зі змісту листування вбачається, що чоловік відповідача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 обговорюють замовлення товару, відправку товару, перерахування платежів за товар, при цьому для перерахування коштів використовувався в тому числі рахунок ОСОБА_10 , тобто відповідача; зокрема, 08 жовтня 2023 року ОСОБА_4 повідомив реквізити її картки № НОМЕР_2 та зазначив суму для перерахування 8000 грн. 
Така сума, згідно виписки з рахунку ОСОБА_1 , дійсно була перерахована 08 жовтня 2023 року на її рахунок ОСОБА_3 .
 
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).
 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
 
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), в якій вказано, що «водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах».
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зазначено, що: «добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них».
 
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
 
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
 
Такі правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року в справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), від 04 серпня 2021 року в справі № 185/446/18 (провадження № 61-434св20) та обґрунтовано враховані судом першої інстанції.
 
Аналогічні правові висновки підтримувалися Верховним Судом і в подальшому, зокрема, в постанові від 17 квітня 2024 року в справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405 св 23), що свідчить про сталість такої правової позиції.
 
У справі, яка переглядається, вбачається, що ОСОБА_3 сплатив на користь відповідача ОСОБА_1 кошти, знаючи, що між ним та відповідачем ОСОБА_1 відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), отже, підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача коштів на користь позивача відсутні.
 
При цьому позивач перераховував відповідачу кошти систематично і тривалий час, а саме 11 жовтня 2023 року в розмірі 36150 грн., а також в розмірі 60000 грн., 08 жовтня 2023 року в розмірі 8000 грн., 15 липня 2023 року в розмірі 40000 грн., 28 березня 2023 року в розмірі 6700 грн., регулярно, різними сумами. Так як позивач не був зобов`язаний перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі протягом тривалого часу, регулярно, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
 
Відповідно до п. 42, 43, 57 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про платіжні послуги» платіжною операцією є будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього; неналежним отримувачем є особа, на рахунок якої без законних підстав зарахована сума платіжної операції або яка отримала суму платіжної операції в готівковій формі; неналежною операцією є платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі.
 
Отже, як вбачається із доказів, наявних у матеріалах справи, отримання відповідачем грошових коштів від позивача не може вважатися збереженням майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), оскільки платіж позивача не був помилковим, а вчинений за волі позивача в якості переказу коштів за придбане у чоловіка відповідача майно (товар).
 
Зазначені обставини також спростовують доводи позивача у клопотанні від 18 жовтня 2024 року про заміну відповідача належним відповідачем, що на час подання позову позивачу не була відома особа належного відповідача, оскільки АТ «Універсал Банк» в своїх листах відмовлявся надавати інформацію щодо платежу та отримувача помилково перерахованих коштів. 
 
Крім того, апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги, що позивач займається штучним формуванням безпідставних позовів про стягнення коштів. які він до цього перераховував різним особам за придбані товари, та встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, що судами розглядалися або розглядаються на даний час справи № 756/4313/24 за позовом ОСОБА_3 до АТ «Універсал Банк» про стягнення помилково перерахованих коштів (в позові відмовлено), № 755/6021/24 за позовом ОСОБА_3 до АТ «Універсал Банк» про стягнення помилково перерахованих коштів (в позові відмовлено), № 761/29744/24 за позовом ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів (справа на даний час не розглянута), № 756/4561/24-ц за позовом ОСОБА_3 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів (в позові відмовлено).
 
Виходячи із наведеного, висновки суду першої інстанції про задоволення позову є помилковими та передчасними, рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд першої інстанції визнав встановленими, із неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
 
Вирішуючи позов ОСОБА_3 по суті, апеляційний суд виходить із того, що будь-яких позовних вимог до відповідача ОСОБА_1 позивачем не заявлено; грошові кошти, перераховані на рахунок відповідача ОСОБА_1 , обумовлені домовленістю позивача ОСОБА_3 та чоловіка відповідача ОСОБА_4 ; отримання відповідачем грошових коштів від позивача не може вважатися збереженням майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), оскільки платіж позивача не був помилковим, а вчинений за волі позивача в якості переказу коштів за придбане у чоловіка відповідача майно (товар); поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною, за даних обставин у їх сукупності позов підлягає залишенню без задоволення як недоведений та необґрунтований.
 
Оскільки відповідачем ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплачено судовий збір в розмірі 1453,44 грн., понесені відповідачем судові витрати в зазначеному розмірі підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих коштів.
Стягнути з ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 1453,44 грн. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :                                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
                                                                                                                              Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                              Яворський М.А.