Справа № 133/530/25
Провадження № 22-ц/801/95/2026
Категорія: 101
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року	Справа № 133/530/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого Ковальчука О. В.,
Суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С., 
за участю секретаря судового засідання Кулішко Б.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , за участю заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його представником – адвокатом Максимчук Валентиною Федорівною, на ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області про закриття провадження, постановлену у цій справі 29 жовтня 2025 року у м. Козятин суддею цього суду Гуменюком О.О., дата складення повного тексту судового рішення відповідає даті його постановлення,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій просив суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме що архівні витяги від 02.04.2024 року №157, №158, №159, №160, №161, №162, №163 та №164, які видані Комунальною установою «Козятинський міський трудовий архів», належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вказана заява обґрунтована тим, що заявник у січні 2025 року звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області із заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Однак, 14.01.2025 року рішенням № 025650009455 йому відмовлено у призначені пенсії через відсутність необхідного страхового стажу. Вказану відмову Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області мотивувало тим, що до страхового стажу не зараховано періоди трудової діяльності, які вказані у архівних витягах Комунальної установи «Козятинський міський трудовий архів» від 02.04.2024 року №157, №158, №159, №160, №161, №162, №163 та №164, в яких прізвище особи не відповідає паспортним даним заявника.
Таким чином, даний факт він просив встановити з метою реалізації прав на призначення йому пенсії за віком.
29.10.2025 року ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області провадження у даній справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України у зв`язку з тим, що між учасниками справи має місце публічно-правовий спір, який не належить до юрисдикції загальних судів та не розглядається у порядку цивільного судочинства. Суд також зауважив, що підставою звернення із заявою до суду про встановлення факту належності архівних витягів заявнику є рішення про відмову у призначенні йому пенсії, а тому, враховуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 30.01.2020 року у справі № 287/167/18-ц, заявник має право на звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, яким є Головне управління Пенсійного фонду України у Вінницькій області.
Не погодившись із такою ухвалою суду,  ОСОБА_1 , через свого представника – адвоката Максимчук В.Ф., подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, а також неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
В обґрунтування апеляційної скарги представник  ОСОБА_1  зазначає, що суд, відкривши, а потім закривши провадження у справі, не взяв до уваги, що заявник просив встановити належність йому архівних витягів, у яких прізвище не співпадає з прізвищем, вказаним у паспорті та трудовій книжці, а ім`я та по батькові вказано правильно, заявник фактично просив встановити факт належності йому вказаних архівних витягів для підтвердження страхового (трудового) стажу. Метою встановлення заявленого факту є реалізація заявником права на пенсійне забезпечення. Чинне законодавство не передбачає можливості підтвердження трудового стажу судовим рішенням. Разом з тим, суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документа про трудовий стаж.
Окрім того, на думку скаржника, суд першої інстанції необґрунтовано застосував правові позиції Верховного Суду, оскільки вони не є тотожними чи подібними і стосуються набуття особою статусу громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. 
Адвокат Максимчук В.Ф. вказує, що встановлення належності наведених архівних витягів надасть право заявнику на включення певних періодів роботи до трудового стажу.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити з таких підстав.
Відповідно до положень статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.
Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального або спрощеного), окремого провадження.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Частинами третьою, четвертою, шостої статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України визначено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено, що: «Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. […]
Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).
За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.
Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.
Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.
При цьому Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.01.2024 року у справі № 560/17953/21 вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 року у справі № 287/167/18-ц, вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, суд першої інстанції не врахував наведеного нормативно-правового регулювання, послався на висновки касаційного суду, які не підлягали до застосування, помилково дійшовши висновку, що заява  ОСОБА_1  про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме про належність вищезгаданих архівних витягів ОСОБА_1 , повинна розглядатися у порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що закриття провадження у даній справі із підстав, наведених судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, є незаконним, а сама ця ухвала недостатньо обґрунтованою та переконливою з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, гарантованого йому законодавством.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи є суттєвими та дають підстави вважати, що суд першої інстанції діяв не у спосіб, визначений процесуальним законом, та безпідставно закрив провадження у справі.
Враховуючи, що порушення судом норм процесуального права призвело до постановлення помилкової ухвали, яка перешкоджає подальшому розгляду справи, відтак оскаржувана ухвала залишатись у законній силі не може та підлягає скасуванню на підставі пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України, з направленням матеріалів даної справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 376, 382 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Максимчук Валентиною Федорівною, задовольнити.
Ухвалу Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 29 жовтня 2025 року про закриття провадження у даній справі скасувати, вказану справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

 
Головуючий         О. В. Ковальчук

 
Судді:         Т. М. Шемета

 
О. С. Панасюк