Справа № 560/5962/25
	
РІШЕННЯ
іменем України

03 лютого 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі – відповідач, ГУ ПФУ), в якому просить: визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо застосування з 01.01.2025 року понижуючих коефіцієнтів, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», при нарахуванні та виплаті йому, ОСОБА_1 , пенсії; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити йому, ОСОБА_1 , з 01.01.2025 перерахунок та виплату пенсії без застосування понижуючих коефіцієнтів, встановлених Постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1, відповідно до Закону № 2262-ХІІ і на підставі Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі № 560/18981/23, відповідно до даних автоматизованого розрахунку пенсій, без обмеження її максимальним розміром наразі і в подальшому, із урахуванням раніше проведених виплат.
Ухвалою від 17.04.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 17.04.2025 зупинено провадження у справі № 560/5962/25 до набрання законної сили рішенням Київського окружного адміністративного суду у справі № 320/2229/25.
Ухвалою суду від 10.06.2025 поновлено провадження в адміністративній справі № 560/5962/25.
Ухвалою суду від 03.02.2026 у задоволенні клопотання Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про залучення Міністерства соціальної політики України як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача у справі № 560/5962/25 відмовлено.
Відповідно до позовної заяви, позивач позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити з огляду на таке. 
Зазначає, що перебуває на пенсійному забезпеченні відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ (тут і далі – Закон № 2262-ХІІ у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), який є спеціальним нормативним актом у сфері пенсійного забезпечення військовослужбовців.
Посилаючись на статтю 1-2 Закону № 2262-ХІІ, позивач стверджує, що умови, норми та порядок пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, можуть змінюватися виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування. Тому положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX та постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (далі – Постанова № 1 у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) не можуть змінювати чи звужувати визначені цим спеціальним законом гарантії.
Позивач зазначає, що рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі № 560/18981/23, яке набрало законної сили, відповідача вже було зобов`язано здійснювати нарахування та виплату йому пенсії без обмеження її максимальним розміром, з урахуванням правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 20.12.2016 № 7-рп/2016. Вказане рішення суду відповідач зобов`язаний виконувати.
На думку позивача, застосування відповідачем з 01.01.2025 року понижуючих коефіцієнтів до частини його пенсії, що перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, фактично означає повторне запровадження граничного (максимального) розміру пенсії, що суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та рішенню суду у справі № 560/18981/23.
Позивач вважає, що посилання відповідача на статтю 46 Закону про Державний бюджет України на 2025 рік та Постанову № 1 як на підставу застосування понижуючих коефіцієнтів є неправомірним, оскільки: закон про Державний бюджет не може змінювати спеціальний Закон № 2262-ХІІ; підзаконний акт (Постанова № 1) не може відновлювати дію норми Закону № 2262-ХІІ, яка втратила чинність у зв`язку з визнанням її неконституційною; економічні труднощі, воєнний стан та дефіцит бюджету не можуть бути підставою для звуження змісту та обсягу конституційних гарантій соціального захисту військовослужбовців.
Відповідно до відзиву на позов, відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує.
Посилається на те, що у спірних правовідносинах діяв лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
А отже, на думку відповідача, він не допустив порушення прав та законних інтересів позивача.
Також у відзиві на позов відповідачем заявлено клопотання провести розгляд справи в судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін та повідомити про час та місце розгляду справи з метою участі в судовому засіданні представника управління. 
Дослідивши клопотання, матеріали справи, суд зазначає про таке. 
Відповідно до частини першої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).
Згідно з частинами першою, другою статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.
За правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
За приписами частини першої статті 262 КАС України, розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи за правилами загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. 
Відповідно до частини п`ятої цієї статті, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
Частина 6 ст. 262 КАС України визначає, що суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін: 1) у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу; 2) якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.
Отже, питання про необхідність проведення судового засідання з викликом сторін у справах, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження, віднесено до дискреції суду, який оцінює характер спору, обсяг доказів та необхідність безпосереднього заслуховування пояснень учасників.
Суд враховує, що дана справа стосується перерахунку та виплати пенсії, призначеної за Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, та правомірності застосування відповідачем понижуючих коефіцієнтів, передбачених статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану».
Фактичні обставини справи підтверджуються письмовими доказами, долученими до матеріалів справи, та по суті не заперечуються сторонами.
Спір у справі має правовий характер і стосується, насамперед, оцінки відповідності дій відповідача вимогам Конституції України, вказаних вище законів та рішень Конституційного Суду України й практики Верховного Суду.
Учасники справи не позбавлені можливості повно та всебічно викласти свою позицію, подати докази та заперечення у письмовій формі (позов, відзив, відповідь на відзив, заперечення, додаткові пояснення), що відповідає вимогам змагальності та диспозитивності адміністративного процесу.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що проведення судового засідання з викликом сторін не є необхідним для правильного і своєчасного вирішення спору, а всі обставини справи можуть бути з`ясовані на підставі наявних у справі письмових доказів.
З огляду на викладене, клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не підлягає задоволенню.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини. 
ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Хмельницькій області та отримує пенсію, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі № 560/18981/23, яке набрало законної сили 16.01.2024 року, зокрема, зобов`язано ГУ ПФУ здійснювати нарахування та виплату позивачу пенсії за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ без обмеження її максимальним розміром.
З 01.01.2025 року відповідач здійснив нарахування та виплату пенсії позивачу із застосуванням понижуючих коефіцієнтів до частини пенсії, що перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Такі понижуючі коефіцієнти застосовано на підставі статті 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX (у редакції, чинній станом на 01.01.2025; далі – Закон про Державний бюджет-2025) та постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану» (у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин; далі – Постанова № 1).
Унаслідок застосування понижуючих коефіцієнтів фактичний розмір виплаченої позивачу з 01.01.2025 пенсії є меншим, ніж розмір пенсії, обчислений відповідно до Закону № 2262-ХІІ без обмеження її максимальним розміром.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Так, згідно з преамбулою Закону № 2262-ХІІ, держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв`язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.
Статтею 1-2 Закону № 2262-ХІІ встановлено, що право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають звільнені зі служби (крім випадків призначення пенсії в разі втрати годувальника дружині (чоловіку) з урахуванням вимог частини п`ятої статті 30 цього Закону, яка призначається незалежно від звільнення зі служби): а) особи з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу; б) особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ України, поліцейські, співробітники Служби судової охорони, особи начальницького складу податкової міліції, особи, які мають спеціальні звання Бюро економічної безпеки України, особи начальницького і рядового складу Державної кримінально-виконавчої служби України, особи начальницького і рядового складу органів і підрозділів цивільного захисту, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань; в) особи із числа військовослужбовців Збройних Сил, інших військових формувань, органів державної безпеки і внутрішніх справ колишнього Союзу РСР, Національної гвардії України, Прикордонних військ України, військ цивільної оборони України; г) особи начальницького і рядового складу державної пожежної охорони, особи начальницького і рядового складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; д) громадяни інших держав із числа військовослужбовців збройних сил та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства цих держав, які постійно проживають в Україні, і відповідно до міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, їх пенсійне забезпечення здійснюється згідно із законодавством держави, на території якої вони проживають; е) особи, зазначені у статтях 3 і 4 цього Закону; є) особи із числа військовослужбовців строкової служби та члени сімей осіб з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, у передбачених цим Законом випадках; ж) державні службовці та працівники навчальних, медичних закладів та науково-дослідних установ Міністерства внутрішніх справ України або поліції з числа колишніх працівників міліції, які станом на день опублікування Закону України "Про Національну поліцію" проходили службу в органах внутрішніх справ та мали календарну вислугу не менше п`яти років і продовжили роботу в Міністерстві внутрішніх справ України або поліції (їх територіальних органах, закладах та установах) на посадах, що заміщуються державними службовцями відповідно до Закону України "Про державну службу", а в навчальних, медичних закладах та науково-дослідних установах - на будь-яких посадах.
Отже, Закон № 2262-ХІІ є спеціальним законом у сфері пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, і має пріоритет перед іншими законами та підзаконними актами, які регулюють загальні питання пенсійного забезпечення чи бюджетних відносин.
Статтею 17 Конституції України визначено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 8 Конституції України закріплено принцип верховенства права, а статтею 19 – обов`язок органів державної влади діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 92 Конституції України встановлює, що виключно законами України визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки. 
Рішенням Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 визнано неконституційними положення частини сьомої статті 43 Закону № 2262-ХІІ щодо обмеження максимального розміру пенсій десятикратним прожитковим мінімумом для осіб, які втратили працездатність. Норми, визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення цього Рішення.
У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України наголосив, що гарантії соціального захисту осіб, які захищають суверенітет та територіальну цілісність України, мають підвищений конституційний статус і не можуть бути звужені з міркувань економії бюджетних коштів.
Рішення Конституційного Суду України є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені; закони та інші правові акти або їх окремі положення, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення відповідного рішення, якщо інше не встановлено самим рішенням (частина друга статті 151-2 Конституції України, статті 88, 91 Закону України «Про Конституційний Суд України»).
Отже, після 20.12.2016 у Законі № 2262-ХІІ відсутня чинна норма, яка б передбачала обмеження максимального розміру пенсій військовослужбовців десятикратним прожитковим мінімумом.
Законом про Державний бюджет-2025 статтею 46 передбачено особливий порядок виплати у 2025 році певних видів пенсій, у тому числі, пенсій, призначених відповідно до Закону № 2262-ХІІ, якщо їх розмір перевищує десятикратний прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність.
Згідно з цією нормою, установлено, що у 2025 році у період дії воєнного стану пенсії, призначені (перераховані) відповідно до Митного кодексу України, законів України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про статус народного депутата України", "Про Національний банк України", "Про Кабінет Міністрів України", "Про дипломатичну службу", "Про службу в органах місцевого самоврядування", "Про судову експертизу", "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", "Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів", "Про наукову і науково-технічну діяльність", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", Постанови Верховної Ради України від 13 жовтня 1995 року № 379/95-ВР "Про затвердження Положення про помічника-консультанта народного депутата України" (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством), розмір яких (пенсійної виплати) перевищує десять прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність, виплачуються із застосуванням до суми перевищення коефіцієнтів у розмірах і порядку, визначених Кабінетом Міністрів України.
Постанова № 1, прийнята на виконання статті 46 Закону про Державний бюджет-2025, встановлює конкретні понижуючі коефіцієнти до частини пенсій, що перевищує десятикратний прожитковий мінімум, у тому числі для пенсій, призначених за Законом № 2262-ХІІ.
На момент виникнення спірних правовідносин у цій справі Постанова № 1 була чинною. 
Згодом, постановою Кабінету Міністрів України від 30.12.2025 № 1778 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2026 році у період воєнного стану» її дію було припинено з 01.01.2026 року, однак це не звільняє суд від обов`язку оцінити правомірність її застосування відповідачем у 2025 році.
Суд вказує на те, що Постанова № 1 є підзаконним нормативно-правовим актом та має застосовуватися у спосіб, що не суперечить Конституції України, Закону № 2262-ХІІ та рішенням Конституційного Суду України.
Щодо обмеження максимальним розміром пенсій за Законом № 2262-ХІІ, то суд зазначає про таке. 
Верховний Суд у низці судових рішень, зокрема, у постановах від 16.12.2021 у справі № 400/2085/19, від 20.07.2022 у справі № 340/2476/21, від 25.07.2022 у справі № 580/3451/21, від 30.08.2022 у справі № 440/994/20, а також в узагальнюючій постанові від 27.10.2023 у справі № 826/13471/18, дійшов висновку, що: за наявності колізії між нормами Закону № 2262-ХІІ (з урахуванням Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016) і Законом України від 08.07.2011 № 3668-VI «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» застосуванню підлягає спеціальний Закон № 2262-ХІІ; обмеження максимального розміру пенсій військовослужбовців, призначених за Законом № 2262-ХІІ, десятикратним прожитковим мінімумом є неприпустимим після ухвалення Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016.
Щодо понижуючих коефіцієнтів і статті 46 Закону про Державний бюджет-2025, то суд виходить із такого. 
У 2025 році Верховний Суд сформував сталу практику щодо застосування статті 46 Закону про Державний бюджет-2025 та Постанови № 1 до пенсій, призначених за Законом № 2262-ХІІ.
Зокрема, у постановах: від 11.09.2025 у справі № 120/1081/25, від 17.09.2025 у справі № 240/1202/25, від 23.09.2025 у справі № 420/4971/25, від 24.09.2025 у справі № 380/5271/25,
Верховний Суд дійшов правового висновку про те, що: умови, норми та порядок пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, визначаються виключно Законом № 2262-ХІІ; зміна цих умов і норм можлива лише шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»; стаття 46 Закону про Державний бюджет-2025 та Постанова № 1 не можуть змінювати чи звужувати обсяг прав, визначених Законом № 2262-ХІІ та рішеннями Конституційного Суду України, зокрема в частині обмеження пенсії максимальним розміром або запровадження понижуючих коефіцієнтів до її частини; поширення дії статті 46 Закону про Державний бюджет-2025 та Постанови № 1 на пенсійні виплати, призначені за Законом № 2262-ХІІ, суперечить статтям 8, 17, 19, 92 Конституції України, а також статті 1-2 Закону № 2262-ХІІ; відповідно, застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених Постановою № 1, до пенсій, призначених за Законом № 2262-ХІІ, є протиправним.
Ці висновки Верховного Суду суд у цій справі враховує як такі, що стосуються аналогічних правовідносин.
Із приводу застосування наведених правових позицій Верховного Суду до спірних правовідносин у цій справі, то суд зазначає про таке. 
Щодо правомірності застосування понижуючих коефіцієнтів.
Не заперечується сторонами і підтверджується матеріалами справи, що ГУ ПФУ, здійснюючи з 01.01.2025 перерахунок та виплату пенсії позивачу, застосувало понижуючі коефіцієнти до частини пенсії, яка перевищує десятикратний прожитковий мінімум, на підставі статті 46 Закону про Державний бюджет-2025 і Постанови № 1.
Водночас, з урахуванням наведених вище приписів Конституції України, Закону № 2262-ХІІ та рішень Конституційного Суду України, а також усталеної практики Верховного Суду, суд доходить висновку, що: Закон про Державний бюджет-2025 та Постанова № 1 не можуть змінювати чи звужувати обсяг прав позивача як особи, звільненої з військової служби, встановлений спеціальним Законом № 2262-ХІІ; норми статті 46 Закону про Державний бюджет-2025 та Постанови № 1 у частині застосування понижуючих коефіцієнтів до пенсій, призначених за Законом № 2262-ХІІ, не підлягають застосуванню до спірних правовідносин;
застосування понижуючих коефіцієнтів до пенсії позивача фактично призвело до встановлення нового «де-факто» обмеження максимального розміру пенсії, що суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та вищезазначеним постановам Верховного Суду.
Отже, дії відповідача щодо застосування з 01.01.2025 понижуючих коефіцієнтів при нарахуванні та виплаті пенсії позивачу є такими, що вчинені не на підставі, не у межах повноважень та не у спосіб, передбачені Конституцією та законами України, а відтак є протиправними.
Щодо обмеження максимальним розміром пенсії позивача та дії попереднього судового рішення.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі № 560/18981/23, яке набрало законної сили, уже було встановлено обов`язок ГУ ПФУ здійснювати позивачу нарахування та виплату пенсії без обмеження її максимальним розміром.
Суд у межах цієї справи не переоцінює обставини, встановлені зазначеним рішенням, а виходить із того, що на час виникнення спірних правовідносин відповідач був зобов`язаний виконувати це рішення та при здійсненні перерахунку пенсії позивача не мав права фактично встановлювати нові обмеження максимального розміру пенсії через застосування понижуючих коефіцієнтів.
Отже, дії ГУ ПФУ щодо обмеження фактичного розміру пенсії позивача шляхом застосування понижуючих коефіцієнтів не лише суперечать Конституції України та Закону № 2262-ХІІ, а й порушують обов`язок виконати рішення суду, що набрало законної сили.
Щодо доводів відповідача, то суд виходить із таких міркувань. 
Доводи відповідача про те, що він діяв на підставі чинних на той час статті 46 Закону про Державний бюджет-2025 та Постанови № 1, не спростовують висновку про протиправність його дій, оскільки: відповідно до змісту статті 19 Конституції України органи державної влади зобов`язані діяти не лише «на підставі закону», а й у спосіб, що відповідає Конституції України та спеціальному закону; Законом № 2262-ХІІ, з урахуванням Рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2016, не передбачено можливості обмеження пенсії позивача максимальним розміром або застосування понижуючих коефіцієнтів до її частини; закон про Державний бюджет України та підзаконні акти не мають вищої юридичної сили щодо спеціального закону і не можуть звужувати зміст та обсяг визначених ним прав.
Відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У той же час, відповідач у цій справі не довів правомірність застосування понижуючих коефіцієнтів до пенсії позивача.
Щодо способу захисту прав позивача та меж задоволення позову, суд вказує на таке. 
З огляду на встановлені обставини та наведене правове обґрунтування суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправними дій ГУ ПФУ щодо застосування з 01.01.2025 понижуючих коефіцієнтів при нарахуванні та виплаті пенсії позивачу є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до положень пункту 10 частини другої статті 245 КАС України суд має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії з метою відновлення порушеного права.
З урахуванням того, що порушення прав позивача тривало з 01.01.2025 року, належним способом захисту є зобов`язання ГУ ПФУ: здійснити перерахунок пенсії позивача з 01.01.2025 відповідно до Закону № 2262-ХІІ, Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі № 560/18981/23, без застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених статтею 46 Закону про Державний бюджет-2025 та Постановою № 1, і без обмеження пенсії максимальним розміром; здійснити виплату пенсії у перерахованому розмірі за період з 01.01.2025 до дня фактичного проведення перерахунку та виплати включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
При цьому, суд зазначає, що конкретний розмір пенсії та сум доплат підлягає визначенню самим органом Пенсійного фонду на підставі даних пенсійної справи та автоматизованого розрахунку, оскільки суд не може підміняти собою відповідний орган у здійсненні технічних обчислень.
Щодо вимоги «без обмеження максимальним розміром наразі і в подальшому», то суд виходить із такого. 
Позивач просить зобов`язати відповідача виплачувати пенсію без обмеження її максимальним розміром «наразі і в подальшому».
Водночас, суд зазначає, що адміністративне судочинство спрямоване на відновлення порушеного права в конкретних правовідносинах, а не на встановлення наперед загальних правил поведінки суб`єкта владних повноважень на невизначене майбутнє, з урахуванням можливих змін законодавства.
Стаття 46 Закону про Державний бюджет-2025 та Постанова № 1 мали тимчасовий характер і застосовувалися лише у 2025 році. 
Питання можливого обмеження пенсій у майбутніх періодах залежить від змісту чинного на той час законодавства та конкретних дій органів Пенсійного фонду, які можуть бути предметом окремого судового контролю.
Тому у частині, де позовна вимога фактично спрямована на встановлення загального обов`язку відповідача «у подальшому» не застосовувати жодних можливих обмежень максимального розміру пенсії, вона виходить за межі цього спору та не може бути задоволена.
Разом з тим, зобов`язання ГУ ПФУ здійснити перерахунок пенсії позивача з 01.01.2025 і виплачувати її без застосування понижуючих коефіцієнтів і без обмеження максимальним розміром за період до фактичного виконання цього рішення є достатнім і належним способом відновлення порушеного права позивача в межах цього спору.
З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відповідно до ч. 3 ст. 139 КАС України, на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908, 40 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області щодо застосування з 01.01.2025 року понижуючих коефіцієнтів, встановлених статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX, та постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», при нарахуванні та виплаті пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01.01.2025 року відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 № 2262-ХІІ, Рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 № 7-рп/2016 та рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 14.12.2023 у справі № 560/18981/23, без застосування понижуючих коефіцієнтів, передбачених статтею 46 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» та постановою Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», та без обмеження пенсії максимальним розміром.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити виплату пенсії ОСОБА_1 у перерахованому, відповідно до абзацу 3 цього рішення суду, розмірі за період з 01.01.2025 року до дня фактичного проведення перерахунку та виплати включно, з урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 (дев`ятсот вісім) грн 40 коп за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (вул. Гната Чекірди, 10,м. Хмельницький,Хмельницька обл., Хмельницький р-н,29013 , код ЄДРПОУ - 21318350) 	
 		
Головуючий суддя 		Є.В. Печений