ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

29 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/4796/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Головко О.В., Суховарова А.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року (суддя Калугіна Н.Є.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області, в якому просить суд:
визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у виплаті належної суми пенсії;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області виплатити ОСОБА_1 пенсію за період з 01.10.2019 по 20.10.2021.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що протиправні дії пенсійного органу порушують право позивача на виплату пенсії.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року у задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що суд не надав оцінки обставинам, наведеним в позовній заяві, а саме, що позивач вчиняв дії, направлені на отримання пенсії, у зв`язку з його виїздом за межі України, - надав відповідну довіреність, але через помилки, вчинені у довіреності з вини нотаріуса та неможливість в`їхати в Україну через карантинні обмеження, тобто не з вини позивача, виплата пенсії була припинена.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком, відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З 01.04.2020 позивачу припинено виплату пенсії у зв`язку із неотримання її на підприємстві поштового зв`язку протягом 6 місяців підряд.
У жовтні 2024 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, яку позивачу поновлено за три роки до дати звернення із заявою про поновлення.
Позивач 05.11.2024 звернувся до пенсійного органу з заявою, в якій просив виплатити йому пенсію за період з жовтня 2019 року по 20 жовтня 2021 року.
Листом від 04.12.2024 № 64758-47432/І-01/8-0400/24 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, позивачу з 01.10.2019 виплата пенсії проводилася через підприємство поштового зв`язку № 49041. В зв?язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд відповідно до частини першої статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов?язкове державне пенсійне страхування» позивачу виплату пенсії припинено з 01.04.2020. Згідно поданої позивачем заяви від 21.10.2024 виплату пенсії з 01.11.2024 поновлено з урахуванням норм статті 46 Закону №1058 та вимог пункту 1.8. Порядку №22-1 та нараховано борг за період з 20.10.2021 по 31.10.2024. 
Не погоджуючись з тим, що позивачу пенсію не виплачено з 01.10.2019 по 20.10.2021, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Закон України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058-IV) визначає, зокрема, принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій.
Згідно із статтею 52 Закону № 1058-IV у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини першої статті 49 Закону № 1058-IV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.
Частиною другою статті 46 Закону № 1058-IV визначено, що поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Відповідно до частини першої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії.
Аналіз наведених норм права дає підстави дійти висновку, що у випадках, визначених законом, за рішенням територіального органу Пенсійного фонду або за рішенням суду виплата пенсії може бути припинена. Поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Порядок поновлення виплати пенсії установлений, зокрема, статтею 46 Закону № 1058-IV згідно із частиною першою якої нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Таким чином, пенсіонер, виплата пенсії якому була припинена, а потім поновлена, має право на виплату нарахованих, але не отриманих своєчасно з власної вини сум пенсій за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії.
Верховним Судом у постанові від 30 січня 2024 року у справі № 380/2444/22 у подібних правовідносинах щодо застосування ч. 1 ст. 46 Закону №1058, сформовано висновок про те, що поновлення та виплата пенсії на підставі ч. 1 статті 46 Закону №1058 відбувається в межах трирічного строку з дня звернення із заявою про таке поновлення.
Позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком, відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
З 01.04.2020 позивачу припинено виплату пенсії у зв`язку із неотримання її на підприємстві поштового зв`язку протягом 6 місяців підряд.
У жовтні 2024 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсії, яку позивачу поновлено за три роки до дати звернення із заявою про поновлення.
Позивач 05.11.2024 звернувся до пенсійного органу з заявою, в якій просив виплатити йому пенсію за період з жовтня 2019 року по 20 жовтня 2021 року.
Листом від 04.12.2024 № 64758-47432/І-01/8-0400/24 ГУ ПФУ в Дніпропетровській області повідомило позивача про те, позивачу з 01.10.2019 виплата пенсії проводилася через підприємство поштового зв`язку № 49041. В зв`язку з неотриманням призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд відповідно до частини першої статті 49 Закону України від 09 липня 2003 року №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивачу виплату пенсії припинено з 01.04.2020. 
Згідно поданої позивачем заяви від 21.10.2024 виплату пенсії з 01.11.2024 поновлено з урахуванням норм статті 46 Закону №1058 та вимог пункту 1.8. Порядку №22-1 та нараховано борг за період з 20.10.2021 по 31.10.2024.
Отже, матеріалами справи підтверджено, що з 21.10.2024 позивачу поновлено виплату пенсії та нараховано борг з 20.10.2021 по 31.10.2024, тобто за три роки з дати звернення із заявою про поновлення виплати, тому відмова пенсійного органу у виплаті позивачу пенсії за період з дня припинення виплати - 01.04.2020 (як зазначив відповідач у листі) по 19.10.2021, є правомірною, оскільки цей період не входить до 3-річного періоду з дня звернення позивача із заявою про поновлення виплати пенсії (20.10.2024).
Крім того, є правильними висновки суду першої інстанції, що у межах спірних правовідносин, позивач не отримав своєчасно суми пенсії з власної вини (не подав відповідних документів для продовження виплати пенсії на протязі 3-х років з дня припинення виплати), тому відповідно до вимог частини першої статті 46 Закону №1058-IV він має право на виплату пенсії за минулий час тільки в межах трирічного строку до дня звернення за отриманням пенсії.
Посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 13 червня 2019 року у справі № 204/1134/17, від 30 вересня 2019 року у справі № 475/164/17, від 01 жовтня 2019 року у справі № 804/3646/18, від 30 вересня 2021 року у справі № 540/4060/20, від 29 листопада 2024 року у справі № 160/20613/21, є безпідставним, оскільки висновки Верховного Суду у вказаних справах є нерелевантними до правовідносин, які виникли у справі, що розглядається.
Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).
Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 20 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя О.В. Головко 

суддя А.В. Суховаров