Дата документу 28.01.2026 Справа № 335/1396/22

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 335/1396/22 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/430/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Подліянової М.С.,
при секретарі: Бєловій А.В. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського (нова назва – Вознесенівського) районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди за триваюче невиконання судових рішень по кримінальній та цивільній справам про відшкодування шкоди, завданої злочином здоров`ю позивача,
В С Т А Н О В И В:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди за триваюче невиконання судових рішень по кримінальній та цивільній справам про відшкодування шкоди, завданої злочином здоров`ю позивача, в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію моральної шкоди розміром 1 000 000,00 грн. за триваюче невиконання вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23.12.2009 року у кримінальній справі № 1-142/09 та рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.12.2019 року у цивільній справі № 336/4262/19, частково зміненого постановою Запорізького апеляційного суду від 11.03.2020 та постановою Верховного Суду від 12.01.2022 року, про часткове задоволення позову потерпілої від злочину ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2022 року у справі № 335/1396/22 (провадження № 2/335/1502/2022) позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди за триваюче невиконання вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 23 грудня 2009 року у кримінальній справі № 1-142/09 (в частині цивільного позову) та рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2019 року, частково зміненого постановою Запорізького апеляційного суду від 20 березня 2020 року та постановою Верховного Суду від 12 січня 2022 року, у цивільній справі № 336/4262/19, розміром 300 000,00 гривень. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного бюджету України судовий збір розміром 3 000, 00 гривень.
14.11.2025 (згідно з поштовим штемпелем на конверті) ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про перегляд вищезазначеного заочного рішення, в якій також навів клопотання про поновлення йому процесуального строку на звернення до суду із вказаною заявою.
Ухвалою Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського (нова назва – Вознесенівського) районного суду міста Запоріжжя від 13 липня 2022 року відмовлено.
Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського (нова назва – Вознесенівського) районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди за триваюче невиконання судових рішень по кримінальній та цивільній справам про відшкодування шкоди, завданої злочином здоров`ю позивача, залишено без розгляду.
Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року, ухвалите нове судове рішення, яким задовольнити клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського (нова назва – Вознесенівського) районного суду м. Запоріжжя від 13 липня 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди за триваюче невиконання судових рішень по кримінальній та цивільній справам про відшкодування шкоди, завданої злочином здоров`ю позивача.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на положеннях ЦПК України, оскільки у поштовому відправленні, на яке посилався суд, відмітка про отримання листа із копією рішення суду була зроблена не скаржником, а його матір`ю ОСОБА_3 , яка не була учасником справи.
Крім того, матеріали справи містять відомості, що скаржник не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року, але суд надіслав рішення суду на вказану адресу, що не передбачено положеннями ст. 272 ЦПК України, та на цій самій підставі відмовив у задоволенні заяви про поновлення строків на оскарження заочного рішення.
Учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до апеляційного суду не з`явилися. Від ОСОБА_2 надійшла заява з проханням розглянути апеляційну скаргу за її відсутності.
Частиною першою статті 182 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Окрім того, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними (частина перша статті 372 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року по справі № 361/8331/18 зазначено, що Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд виходить з того, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
Оскільки учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, скаржник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та вважає за потрібне розглянути справу в даному судовому засіданні.
Зважаючи на вказане, колегія суддів у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України ухвалила здійснювати апеляційний розгляд у відсутності учасників справи. Неявка зазначених осіб в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 був обізнаний про існування судового провадження у справі, особисто отримав копію заочного рішення рекомендованим листом із повідомленням, пізніше був обізнаний про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого листа, виданого в цій справі, отримував інші процесуальні документи у справі через систему «Електронний суд», та дійшов висновку про відсутність у ОСОБА_1 об`єктивної неможливості подати заяву про перегляд заочного рішення у визначений ст. 284 ЦПК України строк, тому його клопотання про поновлення процесуального строку звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає, а заява ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення підлягає залишенню без розгляду в порядку ч. 2 ст. 126 ЦПК України.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право на суд повинно бути забезпечено судовими процедурами, які мають бути справедливими.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до положень статті 284 ЦПК України, заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
За положеннями статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Частинами першою-третьою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, навела такі висновки щодо застосування положень статей 126, 127 ЦПК України в сукупності зі статтями 284, 286, 287 цього Кодексу: передбачені частиною третьою статті 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення; оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі частини другої статті 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.
Отже, Велика Палата Верховного Суду з огляду на здійснений нею відступ від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 214/5505/16, констатувала наявність у суду першої інстанції повноважень на залишення заяви про перегляд заочного рішення без розгляду з підстав пропуску відповідачем строку на звернення до суду та відсутності передумов для його поновлення судом.
Велика Палата Верховного Суду констатувала, що інститут процесуальних строків є наскрізним та міжгалузевим інститутом процесуального права, а положення глави 6 «Процесуальні строки» розділу І «Загальні положення» ЦПК України застосовуються до всіх видів проваджень, на всіх стадіях цивільного судочинства, а також поширюються на процедури заочного розгляду цивільних справ, крім випадків, коли відповідними главами встановлені спеціальні правила.
Так само мають бути застосовані й загальні положення ЦПК України щодо подання та розгляду клопотань про поновлення процесуальних строків, якщо відповідною главою, присвяченою заочному розгляду, це питання прямо не врегульовано. Отже, якщо відповідач подає клопотання про поновлення пропущеного строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, суд повинен застосувати загальні положення ЦПК України, а саме статтю 127 цього Кодексу, у якій вказано, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними.
Причину пропуску строку можна вважати поважною, якщо вона відповідає одночасно всім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, які безпосередньо унеможливлюють чи ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, що виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) цю обставину підтверджено належними й допустимими засобами доказування.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ухвалено 13.07.2022 року (а.с. 62–64).
Копія вказаного заочного рішення була направлена відповідачу за адресою його останнього відомого зареєстрованого місця проживання рекомендованим листом із повідомленням, який відповідач ОСОБА_1 отримав особисто під підпис 28.07.2022 (а.с. 68).
Суд першої інстанції правильно виходив із того, що визначений ст. 284 ЦПК України строк на подання заяви про перегляд заочного рішення відповідачем сплинув 17.08.2022.
Також, з матеріалів справи випливає, що 29.08.2022 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого на підставі вищезазначеного рішення суду. Постановою державного виконавця від 30.08.2022 виконавче провадження ВП 69729498 приєднано до зведеного виконавчого провадження ВП 59288506, яке веде Вознесенівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Постановою від 18.05.2023 вказане виконавче провадження прийнято до виконання державним виконавцем Лівобережного відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Данилейком Д.Д. (а.с. 85–88).
Заяву про перегляд заочного рішення, в якій наведено клопотання про поновлення процесуального строку, ОСОБА_1 подано до суду лише 14.11.2025, тобто більше ніж через три роки з моменту отримання ним копії заочного рішення. У заяві ОСОБА_1 не зазначив поважних причин подання заяви про перегляд заочного рішення поза межами визначеного ст. 284 ЦПК України строку.
Колегія погоджується з висновком суду, що посилання у заяві про перегляд заочного рішення на те, що відповідач отримав його копію 27.10.2025 під час ознайомлення з матеріалами справи, є необґрунтованим, оскільки суперечить вищезазначеним матеріалам справи, зокрема, рекомендованому повідомленню про вручення поштового відправлення на підтвердження дати отримання відповідачем копії заочного рішення саме 28.07.2022. 
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримував копію заочного рішення, а отримала його матір ОСОБА_3 , яка не була учасником справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.
Таким чином, вказані доводи, з урахуванням положень ч. 3 ст. 130 ЦПК України, не спростовують висновок суду, що ОСОБА_1 отримав копію заочного рішення.
Щодо посилань у скарзі на те, що скаржник не мешкає у квартирі АДРЕСА_1 з 2006 року, але суд надіслав рішення суду на вказану адресу, що не передбачено положеннями ст. 272 ЦПК України, колегія суддів зазначає наступне.
Копія заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 13.07.2022 року надсилалась на адресу реєстрації ОСОБА_1 : АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи (а.с. 41). 
Як зазначено у рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення, поштове відправлення отримано особисто під підпис ОСОБА_1 28.07.2022 (а.с. 68). 
Крім того, ОСОБА_1 під час провадження справи не повідомляв суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження. 
Отже, доводи апеляційної скарги щодо неотримання скаржником копії судового рішення 28.07.2022 спростовуються матеріалами справи з наведених вище підстав.
Інших доводів апеляційна скарга не містить.
Встановивши відсутність у відповідача безумовних підстав для поновлення строку на звернення до суду із заявою про перегляд заочного рішення, передбачених у частині четвертій статті 284 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення без розгляду на підставі статті 126 ЦПК України.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції, оскільки вона постановлена з дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
В силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови заявнику у задоволенні його апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Вознесенівського районного суду м. Запоріжжя від 24 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повне судове рішення складено 05 лютого 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Г.С. Подліянова