Справа № 161/23799/25 	Головуючий у 1 інстанції: Черняк В. В. 	
Провадження № 22-ц/802/127/26  	  Доповідач: Осіпук В. В.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року        місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Осіпука В. В.,
суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація в особі Уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2025 року  ОСОБА_1  звернулася до суду із зазначеним позовом.
Покликалася на те, що держава російська федерація своїми протиправними діями, а саме вторгненням на територію України заподіяла їй моральну шкоду, яка полягає у фізичному болі та душевних стражданнях, спричинених загибеллю сина військовослужбовця ЗСУ, який брав безпосередню участь у бойових діях.
Позивач також вказувала, що вона як громадянка України у зв`язку зі збройною агресією з боку рф постійно перебуває у стані стресу, має поганий сон та якість її життя знизилася.
Враховуючи множинний та триваючий характер порушень своїх прав та законних інтересів, позивач  ОСОБА_1  просила суд стягнути з держави російська федерація 50 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
21 листопада 2025 року ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області позовну заяву  ОСОБА_1  було залишено без руху.
Ухвалою цього ж суду від 26 листопада 2025 року позовну заяву  ОСОБА_1  визнано неподаною та повернуто останній.
Вважаючи вищевказану ухвалу незаконною, позивач  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду першої інстанції від 26 листопада 2025 року скасувати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, не врахував і не взяв до уваги існуючу практику Верховного Суду щодо справ даної категорії.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.
Визнаючи позовну заяву неподаною та повертаючи її позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що остання не виконала вимоги суду, викладені в ухвалі від 21 листопада 2025 року про залишення позовної заяви без руху, та недоліки позовної заяви не усунула.
Проте погодитися з такими висновками суду не можна.
Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача держави російська федерація в особі Уряду російської федерації про відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 листопада 2025 року позовну заяву  ОСОБА_1 було залишено без руху з підстав недотримання вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України, а саме з тих підстав, що позивачем не було надано відомі адреси електронної пошти сторін, відомості про наявність або відсутність у них електронного кабінеті, обґрунтованого розрахунку суми заподіяної моральної шкоди, позов пред`явлено до неналежного відповідача та не надіслано стороні відповідача завірений в установленому законом порядку (нотаріусом, перекладачем) переклад позовної заяви та доданих до неї документів на російську мову. 
На виконання вищевказаної ухвали суду позивач  ОСОБА_1 25 листопада 2025 року подала до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, в якій зазначила, що даний позов пред`явлений до держави російська федерація в особі уряду російської федерації, оскільки саме йому підконтрольні всі структури рф, а також вказувала, що судом не було враховано виняткових обставин, що унеможливлюють дотримання звичайного порядку надсилання процесуальних документів, а саме розірвання дипломатичних відносин між Україною та рф з 24 лютого 2022 року та неможливість використання дипломатичних каналів.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року позовну заяву  ОСОБА_1 було визнано неподаною та їй повернуто, з тих підстав, що останньою не були усунуті недоліки позову, зазначені в ухвалі суду від 21 листопада 2025 року.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожній фізичній або юридичній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.
Застосування принципу пропорційності при здійсненні судочинства вимагає такого тлумачення процесуального закону, яке б гарантувало особі право на судовий захист, зокрема звернення з позовною заявою до суду відповідно до приписів ч. 1 ст. 4 ЦПК, оскільки держава не вправі обмежувати права особи, не маючи на меті захист суспільних інтересів.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі – ЄСПЛ), реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. 
Надмірний формалізм під час вирішення питання про прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судових захист, про що зазначено в постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року в справі № 910/20185/21.
У рішеннях ЄСПЛ у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року (пункт 65), у справі «Кудла проти Польщі» від 26 жовтня 2000 року (пункт 122) зазначено, що однієї із гарантій 6 Конвенції є право на забезпечення ефективного доступу до суду для того, щоб учасники судового процесу могли одержати рішення, яке стосується їх «прав та обов`язків».
ЄСПЛ у своїх рішеннях від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і перешкодило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Визначені статтями ЦПК вимоги до форми та змісту позовної заяви, а також документів, які додаються до позовної заяви, в тому числі і щодо необхідності надання заявником доказів надсилання поданих ним документів протилежній стороні, є проявом здорового формалізму, який передбачає обов`язок всіх учасників судового процесу дотримуватися процедур, визначених законодавством, нехтування якими призводить до суттєвих негативних наслідків.
Разом з тим, суд не повинен ігнорувати об`єктивну неможливість виконання вимог щодо надіслання копій документів іншим учасникам справи в ситуації припинення дипломатичних відносин.
Відповідно до частини одинадцятої статті 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.
З урахуванням вказаного, суди можуть повідомляти відповідача щодо відповідних процесуальних дій шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади України з посиланням на веб-адресу відповідного судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Таким чином, суд безпідставно зобов`язав позивача надати суду докази надсилання копії позовної заяви відповідачу.
Крім того, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу, визначення обставин справи, які підлягають встановленню та зібрання відповідних доказів є завданням підготовчого провадження.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість установлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (п. 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (п. 63); від 11 вересня 2019 року у справі № 203/3682/17; від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц (п. 71)).
За наведених обставин та з урахуванням вищезазначених вимог закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час вирішення питання про відкриття провадження за позовною заявою ОСОБА_1 , виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, внаслідок чого безпідставно залишив позовну заяву без руху, а в подальшому незаконно визнав її неподаною та повернув позивачеві, а тому апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Відповідно до положень ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Таким чином, на думку колегії суддів, оскаржувана ухвала, як така, що не відповідає вимогам процесуального закону та перешкоджає подальшому провадженню у справі, підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 374, 379, 381-382, 389 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу позивача  ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді