П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 грудня 2025 р.	м. Одеса	Справа № 522/17905/25-Е	

Категорія: 113020200          Головуючий в 1 інстанції: Ковтун Ю.І.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту:24.10.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

у складі:
головуючого  – Бітова А.І.
суддів             – Лук`янчук О.В.
                       – Ступакової І.Г.
при секретарі – Божко А.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Головного управління Державної міграційної служби (ГУ ДМС) в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №5101100100000513 від 06 серпня 2025 року про примусове видворення позивача.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував що, рішення відповідача є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням законодавства. Позивач є громадянином Російської Федерації, країною громадянської належності позивача є Республіка Таджикистан. Народився у місті Гафуров, Республіка Таджикистан. У разі повернення до країни походження, а також до країни громадянської належності, у позивача існує ризик переслідувань, на підставі його політичних поглядів та релігійних переконань. Маючи цілком обґрунтовані побоювання за своє життя, стати жертвою переслідувань через релігійні та політичні переконання, позивач змушений був покинути Республіку Таджикістан та виїхати до Російської Федерації до постійно проживав до 2017 року. Знаходячись на території Російської Федерації позивач отримав паспорт громадянина Російської Федерації, а також продовжив свою релігійну та викладацьку діяльність, як член організації "Хізб ут-Тахрір аль-Ісламі". Позивач не може повернутись до Російської Федерації, оскільки в разі повернення може зазнати переслідувань та ув`язнення через його релігійні переконання.
При прийнятті оскаржуваного рішення проігноровано та не враховано наявність неповнолітніх дітей позивача на території України. 
Відповідач позов не визнав та вказав, що дозволений строк перебування на території України у позивача закінчився, він перебуває на території України - незаконно, ухиляється від виїзду з України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого терміну перебування в Україні. 
ГУ ДМС в Одеській області вказувало, що рішеннями судів, які набрали законної сили встановлено преюдиційні обставини (ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили) про відсутність загрози життю та здоров`ю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства, систематичного порушення прав людини в разі повернення позивача до країни громадянського походження. Окрім цього, оскаржуване рішення про примусове видворення з України не містить зобов`язання позивача виїхати саме до країни громадянської належності, а зобов`язує особу залишити територію України у будь-який законний спосіб і до будь-якої третьої країни. Докази про те, що в країні походження позивач піддавався переслідуванням за політичні чи релігійні переконання, расові або етнічні ознаки матеріали справи не містять.
Справу розглянуто за правилами п.11 ч.6 ст.12 КАС України у відкритому судовому засіданні.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено.
Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ДМС України в Одеській області №5101100100000513 від 06 серпня 2025 року про примусове видворення ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ГУ ДМС в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права.
Доводи апеляційної скарги: 
-      дозволений строк перебування відповідача на території України закінчився;
-   відповідач перебуває на території України незаконно, ухиляється від виїзду з  України до країни походження або третьої країни після закінчення встановленого  терміну перебування в Україні;
-  позивач постійного зареєстрованого місця проживання, законного джерела існування не має та відсутні документи на проживання в Україні;
-    позивачем добровільно адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 гривень, не сплачено;
-   висновки суду першої інстанції про повторне звернення позивача з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованими, оскільки в матеріалах адміністративної справи №522/17905/25-Е відсутні відповідні підтвердження такого звернення.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує, що Приморський районний суд м. Одеси по справі ухвалив рішення правильно встановивши обставини справи та з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, підстави для його скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги безпідставними, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню. 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУ ДМС в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року у справі №420/37097/24 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які також діють в інтересах своїх неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до ДМС України про визнання протиправними та скасування рішень та зобов`язання вчинити дії – відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2025 у справі №420/37097/24 апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_5 - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року без змін.
Ухвалою Верховного Суду від 01 липня 2025 року касаційну скаргу Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі №420/37097/24 повернуто особі, яка її подала.
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року касаційну скаргу Казнєвського Владислава Олеговича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 24 березня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 20 травня 2025 року у справі №420/37097/24 повернуто особі, яка її подала.
06 серпня 2025 року позивач прибув до ГУ ДМС України в Одеській області.
За вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), що виразилось в порушенні правил перебування іноземців в Україні, а саме: перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш як на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання (перебування) в Україні, стосовно громадянина Таджикистану та РФ, складено протокол про адміністративне правопорушення від 06 серпня 2025 року серії ПР МОД №012181.
У протоколі про адміністративне правопорушення, особою, щодо якої складено протокол зазначено, що позивач звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про звернення за захистом в Україні, оскільки не хоче і не може повертатись до країни громадського походження, через загрозу переслідування. Заява прийнята не була. Відмовлено усно, причини не названі (а.с. 86).
Постановою про накладення адміністративного стягнення притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст. 203 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 5 100 гривень (а.с.85).
06 серпня 2025 року ГУ ДМС України в Одеській області було прийняте рішення №5101100100000513 про примусове видворення позивача з України.
06 серпня 2025 року головним спеціалістом ГУ ДМС України в Одеській області було складено протокол №МОД 000322 про адміністративне затримання за ч.2 ст. 263 КУпАП, у зв`язку з вчиненням правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 203 КУпАП для з`ясування обставин правопорушення. У протоколі затриманим було зазначено, що з затриманням не згодний. ? прибув в ГУ ДМС України в Одеській області з заявою про надання захисту в Україні заяву не було прийнято, після чого був затриманий. (а.с. 66)
Відповідачем прийнято рішення про поміщення в пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (а.с. 93 - 94).
Відповідно до акту приймання-передавання іноземця або особи без громадянства від ? Миколаївський ПТПІ 06 серпня 2025 року о 22.35 прийняв позивача (а.с. 67).
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач опинився в ситуації правової невизначеності, оскільки міграційним органом під час прийняття оскаржуваного рішення не надано оцінки усім його доводам, що фактично позбавило можливості останнього довести наявність обставин за яких він не може бути примусово видворений у країну походження або третю країну.
Також, судом першої інстанції зазначено, що відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, судом установлено, що позивач , який також діє в інтересах своїх неповнолітніх дітей, оскаржив бездіяльність ГУ ДМС України в Одеській області, яка полягає у неприйнятті його заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 06 серпня 2025 року (справа 420/27684/25 судове провадження: П/420/28760/25).
Колегія суддів не погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно із приписами ч. 1 ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" №3773-VI від 22 вересня 2011 року (далі – Закон №3773-VI).
Пунктом 7 ч.1 ст. 1 Закону №3773-VI надано визначення поняття іноземця та особи без громадянства, які тимчасово проживають в Україні, як іноземця та особи без громадянства, які отримали посвідку на тимчасове проживання, якщо інше не встановлено законом.
Так, ч.1 ст.1 Закону №3773-VI передбачено, що  нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Відповідно до ч.5 ст.26 Закону №3773-VI іноземець або особа без громадянства зобов`язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
Статтею 30 Закону №3773-VI передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач, тривалий час перебував на території України без законних підстав, дозволений чинним законодавством, строк перебування на території України закінчився, при цьому позивач добровільно рішення відповідача про примусове повернення до країни походження не виконав, з клопотанням щодо продовження терміну перебування на території України чи отримання дозволу на імміграцію в Україну не звертався.
За таких обставин, з огляду на відсутність у позивача документів на право перебування в Україні, оскільки його не віднесено до осіб, яким надано статус біженця, і не є особою, яка потребує додаткового захисту) підстави вважати, що позивач підпадає під захист ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або ст. 31 Закону №3773-V, відсутні, а тому колегія суддів вказує про наявність обґрунтованих підстав для примусового повернення до країни походження за межі території України.
Аналогічний правовий підхід при вирішенні спорів цієї категорії викладений у постановах Верховного Суду від 24 вересня 2021 року у справі №522/24609/17, від 01 квітня 2020 року у справі №522/23067/17, від 25 листопада 2020 року у справі №522/15129/19, від 27 квітня 2023 року у справі №522/11882/22.
Суд першої інстанції при скасуванні оскаржуваного рішення посилався на ч.1 ст. 17 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та зазначав, що відповідачем не було розглянуто повторну заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів такі висновки суду першої інстанції вважає помилковими, оскільки вказана правова норма стосується права на повторне звернення особи, якій відмовили на стадії оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Проте, в даному випадку позивачу рішенням ДМС України від 25 липня 2024 року №125-24 було відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Додатково колегія суддів зазначає, що за приписами п.3.2 наказу МВС України "Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" №649 (далі - Правила №649) день отримання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, територіальний орган ДМС видає заявникові під підпис у журналі реєстрації видачі довідки про звернення за захистом в Україні (додаток 4) довідку про звернення за захистом в Україні, про що заносить відповідні відомості до зазначеного журналу. 
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повторного звернення позивача до територіального органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Лист адвоката позивача від 06 серпня 2025 року, який був надісланий до апелянта через електронну пошту, на який суд першої інстанції послався, як на доказ повторно звернення позивача до територіального органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не може бути підтвердженням такого звернення позивача, оскільки за приписами Правил №649 (розділ ІІ) особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник, мають особисто звернутись до територіального органу ДМС України.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції щодо повторного звернення позивача до територіального органу ДМС України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Щодо доводів позивача про необхідність врахування обставин його сімейного стану під час прийняття оскаржуваного рішення, колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 18 березня 2021 року у справі №522/1441/18 та від 29 травня 2023 року у справі №522/5683/22, неодноразово наголошував на тому, що сам по собі факт наявності у іноземця на території України дружини та дітей, як і відсутність у країні походження близьких родичів, а також будь-якого майна, не спростовує встановлені відповідачем порушення з боку позивача та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення, адже чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України і не звільняють особу від відповідальності за вчинення порушення міграційного законодавства України.
При цьому бажання іноземця чи особи без громадянства зберегти свої сімейні права та дотримуватися прав та законних інтересів дитини покладає саме на цю особу передбачені діючим законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч діючого законодавства (постанови Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі №343/2242/16, від 10 жовтня 2019 року у справі №2340/2910/18, від 12 серпня 2020 року у справі №755/14023/17, від 13 жовтня 2021 року у справі №263/14519/20, від 13 квітня 2021 року у справі №211/1113/18 (2-а/211/91/18), від 26 січня 2022 року у справі №200/9761/20-а).
Колегія суддів наголошує, що саме по собі проживання особи на території України протягом тривалого часу та факт наявності дружини та народження дітей на території України, не означає автоматично, що особа абсолютно захищена від примусового повернення до країни походження міркуваннями збереження її приватного життя, внаслідок зобов`язань держави відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Підсумовуючи, колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для скасування рішення ГУ ДМС України в Одеській області №5101100100000513 від 06 серпня 2025 року про примусове видворення ОСОБА_1 , що помилково не було виснувано судом першої інстанції.
Враховуючи, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи, колегія суддів, керуючись п.п.3, 4 ч.1 ст. 317 КАС України вважає необхідним, скасовуючи рішення суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 308, 310, п.2 ч.1 ст. 315, п.п.3, 4 ч.1 ст. 317, ст.ст. 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2025 року скасувати.
Ухвалити у справі нове рішенні, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення про примусове видворення з України.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 грудня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.