ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65119, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" січня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/2318/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Сулімовської М.Б., розглянувши справу
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" (код ЄДРПОУ 39509963, 03127, м. Київ, Голосіївський проспект, буд. 93, кімната 731)
до відповідача: Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" (код ЄДРПОУ 14309913, 65098, м. Одеса, вул. Житомирська (Гаркавого), буд. 6) 
про стягнення 1367262,75 грн.

Позивач Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" звернувся до Господарського суду Одеської області із позовом до відповідача Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" про стягнення 1367262,75 грн.
Ухвалою від 16.06.2025 відкрито провадження у справі, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін; запропоновано відповідачу, у разі наявності заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, подати суду заяву із обґрунтуванням своїх заперечень, протягом п`яти днів з дня вручення даної ухвали; вирішено інші процесуальні питання.
15.07.2025 відповідачем подано відзив на позовну заяву разом з клопотанням про поновлення строку на його подання. 
Також, 15.07.2025 до суду від відповідача надійшла заява, в якій останній просить суд поновити строк для подання заяви про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та здійснити розгляд цієї справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
Ухвалою суду від 17.07.2025 клопотання Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" про поновлення строку на подання заяви про розгляд справи у порядку загального позовного провадження задоволено; поновлено відповідачу строк на подання заяви про розгляд справи у порядку загального позовного провадження; у задоволенні заяви про розгляд справи у порядку загального позовного провадження відмовлено.
17.07.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив, 08.09.2025 - заява про розподіл судових витрат.
Ухвалою суду від 10.09.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" про розподіл судових витрат прийнято до розгляду.
07.10.2025 відповідачем подано клопотання про зменшення судових витрат.
17.10.2025 від позивача надійшло заперечення на клопотання про зменшення судових витрат
Ухвалою суду від 16.01.2026 клопотання Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" про поновлення строку на подання відзиву на позовну заяву задоволено; поновлено Публічному акціонерному товариству "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" строк на подання відзиву на позовну заяву та прийнято відзив до розгляду.
Згідно з приписами статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського Суду з прав людини у справах "Савенкова проти України" від 02.05.2013, "Папазова та інші проти України" від 15.03.2012 року).
Європейський суд, щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи, враховуючи обставини, пов`язані із запровадженням в Україні воєнного стану, постійні тривалі повітряні тривоги, приймаючи до уваги навантаження суду, а також з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа розглянута поза межами строку, встановленого Господарським процесуальним кодексом України, але, у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій і вирішення справи.
Судове рішення підписано без його проголошення у відповідності до приписів ч.4 ст.240 Господарського процесуального кодексу України.
Дослідивши матеріали справи, суд, -

в с т а н о в и в:

Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом, в провадженні Господарського суду Одеської області перебувала справа №916/969/17 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" до Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" про стягнення заборгованості за договорами надання охоронних послуг.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 21.06.2017 у справі № 916/969/17 позовні вимоги задоволено частково; стягнуто з Публічного акціонерного товариства Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" 1100000,00 грн. боргу, 168974,16 грн. пені, 98844,37 грн. інфляційних втрат, 18554,13 грн. 3% річних та 21386,36 грн. судового збору.
В подальшому, ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.03.2018 у справі №916/969/17 було затверджено мирову угоду, за якою боржник - Публічне акціонерне товариство "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" зобов`язався не пізніше 01 липня 2019 року перерахувати на розрахунковий рахунок стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" залишок нестягнутої в межах примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21 червня 2017 року у справі №916/969/17 заборгованості у розмірі 1363140,92 грн.
Однак, як зазначає позивач, попри обізнаність відповідача про існування заборгованості, мирову угоду ним не виконано, заборгованість не погашено. 
Таким чином, позивач вважає, що він має право на нарахування 3% річних та інфляційних витрат за період невиконання відповідачем свого зобов`язання зі сплати 1363140,92 грн. заборгованості.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що 10.05.2018 постановою Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області виконавче провадження №5430398 щодо примусового виконання судового рішення по справі №916/969/17 закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 у зв`язку з тим, що борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій боржником було погашено у повному обсязі. 
Публічне акціонерне товариство "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" стверджує, що позивач дії державного виконавця, визначені у постанові Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, не оскаржував.
Також відповідач наголошує, що ПАТ "МВО "Оріон" до 31.10.2024 було акціонерним товариством, державний пакет акцій якого становив 2883281 штук акцій, що становить 50 % + 1 акція товариства.
Фонд державного майна України виконував функції органу управління корпоративними правами держави у розмірі 2883281 голосів (акцій), що складали 50,000017% від загального розміру статутного капіталу ПАТ "МВО "Оріон".
Наказом Фонду державного майна України від 27.03.2018 № 447 "Про затвердження переліків об`єктів малої приватизації, що підлягають приватизації у 2018 році" ПАТ "МВО "Оріон" включено до переліку об`єктів малої приватизації. 
Термін проведення приватизації відповідача неодноразово продовжувався. 
Наказом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Одеській та Миколаївській областях від 18.01.2022 №89 прийнято рішення про приватизацію державного пакету акцій розміром 50% статутного капіталу ПАТ "МВО "Оріон", що становить 2883281 штук акцій, шляхом продажу його на аукціоні з умовами.
05.09.2024 відбувся електронний аукціон з продажу пакету акцій ПАТ "МВО "Оріон", про що складений відповідний протокол. 
09.10.2024 було укладено відповідний договір купівлі-продажу об`єкта малої приватизації.
Відповідно до наказу Фонду державного майна України №818 від 31.10.2024 "Про затвердження результатів продажу та завершення приватизації об`єкта малої приватизації державного пакету акцій ПАТ "МВО "Оріон" у кількості 2883281 штук, що становить 50% статутного капіталу товариства, приватизація відповідача була завершена.
Відповідач вважає, що перебування його в процесі приватизації на момент затвердження судом мирової угоди від 26.03.2018 по справі №916/969/17 є додатковою законодавчо визначеною підставою для невиконання судового рішення по справі №916/969/17 та підставою для звільнення від відповідальності за його невиконання.
Відповідач наголошує, що положеннями ЗУ "Про виконавче провадження" передбачено пряму заборону проведення будь-яких виконавчих дій стосовно боржника, що перебував в процесі приватизації та протягом одного року після завершення приватизації.
За позицією відповідача, звернення позивача до суду з цим позовом є необґрунтованим та передчасним. 
У відповіді на відзив позивач зазначає, що законодавчі підстави для звільнення відповідача від відповідальності відсутні, а твердження відповідача про протилежне є помилковими. 
Позивач стверджує, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків виконання свого обов`язку щодо сплати заборгованості, а тому позивач має право на стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, передбачене ст. 625 ЦК України.
Позивач наголошує, що постанова Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 10.05.2018 ВП № 5430398 щодо примусового виконання наказу по справі не є належним та допустимим доказом виконання ухвали суду про затвердження мирової угоди від 26.03.2018 по справі №916/969/17. При цьому, до відзиву відповідачем не додано первинних документів (банківські виписки, платіжні доручення, квитанції, фіскальні чеки) на підставі яких здійснено погашення заборгованості у розмірі 1363140,92 грн. згідно ухвали Господарського суду Одеської області від 26.03.2018 року у справі №916/969/17.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, керуючись принципом верховенства права та права на судовий захист, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, з огляду на наступне.
Так, предметом спору у даній справі є вимоги про стягнення з відповідача на користь ТОВ "Приватна охорона "Смерч" інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України у зв`язку з невиконанням відповідачем ухвали Господарського суду Одеської області від 26.03.2018 у справі №916/969/17 про затвердження мирової угоди.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом вказаної норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.
Відповідно до частини першої статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Стаття 610 Цивільного кодексу України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У статті 611 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, у статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
В силу статей 524, 533, 535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.
Стаття 625 Цивільного кодексу України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Тому приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновки з цього питання викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц).
Окрім того, в постанові від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, за яким положення статті 625 Цивільного кодексу України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду.
Як встановлено вище, рішенням Господарського суду Одеської області від 21.06.2017 у справі № 916/969/17 було частково задоволено вимоги ТОВ "Приватна охорона "Смерч"; стягнуто з Публічного акціонерного товариства Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" 1100000,00 грн. боргу, 168974,16 грн. пені, 98844,37 грн. інфляційних втрат, 18554,13 грн. 3% річних та 21386,36 грн. судового збору.
04.07.2017 року рішення суду набрало законної сили, на виконання рішення суду видано відповідний наказ, який позивачем було пред`явлено до виконання.
12.06.2018 року до суду надійшла заява Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби м.Одеса ГТУЮ в Одеській області про затвердження судом мирової угоди між стягувачем і боржником у справі №916/969/17.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.03.2018 у справі №916/969/17 було затверджено мирову угоду, за якою боржник - Публічне акціонерне товариство "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" зобов`язався не пізніше 01 липня 2019 року перерахувати на розрахунковий рахунок стягувача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" залишок нестягнутої в межах примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21 червня 2017 року у справі №916/969/17 заборгованості у розмірі 1363140,92 грн.
Як слідує з означеної ухвали, в процесі виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21.06.2017 у справі №916/969/17 Товариство з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч", іменоване в подальшому "Стягувач", та Публічне акціонерне товариство "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон", іменоване далі "Боржник", що разом є сторонами виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21.06.2017 у справі №916/969/17 (виконавче провадження № 54303998), керуючись ст. 330 ГПК України, ст. ст. 19, 39 Закону України "Про виконавче провадження", домовились про укладення мирової угоди в процесі виконання рішення та закінчення виконавчого провадження на зазначених умовах: сторони погоджуються з тим, що вони дійшли згоди про закінчення виконавчого провадження №54303998 щодо примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21 червня 2017 року у справі № 916/969/17 на наступних умовах, зокрема: боржник - Публічне акціонерне товариство "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" зобов`язується не пізніше 01 липня 2019 року перерахувати на розрахунковий рахунок стягувача - Товариства з обмеженої відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" залишок нестягнутої в межах примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21 червня 2017 року у справі № 916/969/17 заборгованості у розмірі 1363140 грн. 92 коп.
Частиною 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" (в редакції закону станом на дату постановлення ухвали про затвердження мирової угоди), сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.
Відповідно до вимог ч.1 ст. 330 ГПК України, мирова угода, укладена між сторонами, або заява про відмову стягувача від примусового виконання в процесі виконання рішення подається в письмовій формі державному або приватному виконавцеві, який не пізніше триденного строку передає її для затвердження до суду, який видав виконавчий документ.
Судом встановлено, що ухвала у справі № 916/969/17 від 26.03.2018 набрала законної сили, тому встановлені нею факти не підлягають доказуванню в даній справі, зокрема факт зобов`язання Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" у строк не пізніше 01.07.2019 перерахувати на розрахунковий рахунок стягувача - Товариства з обмеженої відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" залишок нестягнутої в межах примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21 червня 2017 року у справі № 916/969/17 заборгованості у розмірі 1363140 грн. 92 коп.
Статтею 599 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином.
Згідно ст.610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Судове рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов`язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум.
Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків.
Згідно з положеннями пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з частиною 5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Як зазначено вище, умовами укладеної між сторонами мирової угоди на стадії виконання рішення суду у справі №916/969/17 було узгоджено строк виконання боржником (відповідачем у даній справі) зобов`язання щодо сплати залишку заборгованості в розмірі 1363140,92 грн. - не пізніше 01.07.2019.
Проте, останній свої зобов`язання не виконав, заборгованість не сплатив, протилежного суду не доведено.
При цьому суд критично ставиться до посилання відповідача на постанову Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 10.05.2018, якою виконавче провадження №5430398 щодо примусового виконання судового рішення по справі №916/969/17 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 у зв`язку з тим, що борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій боржником було погашено у повному обсязі. 
Як слідує з Інформації про виконавче провадження №54303998, означена постанова від 10.05.2018 була винесена в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 04.07.2017 у справі №916/969/17. Проте, як встановлено судом, вказане виконавче провадження було завершено у зв`язку з укладенням між сторонами мирової угоди в процесі виконання рішення суду, затвердженої ухвалою від 26.03.2018.
Доказів погашення заборгованості, визначеної умовами мирової угоди в розмірі 1363140,92 грн., відповідачем до суду не подано.
Отже, судом з матеріалів справи встановлено прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання у розмірі та строк, встановлені умовами мирової угоди, що є підставою для застосування приписів частини другої статті 625 Цивільного кодексу України. 
Як слідує з позовної заяви, позивач заявив до стягнення 243124,59 грн. 3% річних та 1124138,16 грн. збитків від інфляції, які нараховані на всю суму заборгованості, визначену в мировій угоді в розмірі 1363140,92 грн.
Водночас, суд не погоджується з означеною позицією позивача з огляду на наступне.
Як зазначено вище, рішенням Господарського суду Одеської області від 21.06.2017 у справі №916/969/17 було частково задоволено вимоги ТОВ "Приватна охорона "Смерч" та стягнуто з Публічного акціонерного товариства Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" 1100000,00 грн. боргу, 168974,16 грн. пені, 98844,37 грн. інфляційних втрат, 18554,13 грн. 3% річних та 21386,36 грн. судового збору.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.03.2018 у справі №916/969/17 було затверджено мирову угоду, якою залишок нестягнутої в межах примусового виконання рішення Господарського суду Одеської області від 21 червня 2017 року у справі №916/969/17 заборгованості було визначено у загальній сумі 1363140,92 грн.
Разом з тим суд зауважує, що постановлення судом ухвали про затвердження мирової угоди та визначення в ній стягнутої за рішенням суду заборгованості у загальній сумі не змінило природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. 
Заборгованість відповідача, стягнута на підставі рішення суду у справі №916/969/17, виникла у зв`язку із неналежним виконанням умов договорів про надання охоронних послуг, та складається із суми основного боргу, пені, збитків від інфляції, 3% річних, а також суми судового збору.
Незважаючи на затвердження мирової угоди на стадії виконання рішення суду та визначення в ній заборгованості в загальній сумі, стягнуті суми боргу не трансформувались в основну заборгованість і не змінили своєї правової природи.
Отже, за мировою угодою відповідач мав сплатити на користь позивача суму заборгованості, яка складається з основного боргу, пені, збитків від інфляції, річних, а також судовий збір.
Загальна сума боргу, пені, збитків від інфляції, річних та судового збору, стягнуті рішенням суду, складає 1407759,02 грн.
За умовами мирової угоди відповідач мав сплатити залишок нестягнутої в межах примусового виконання рішення суду №916/969/17 заборгованості у розмірі 1363140,92 грн.
Отже, під час виконавчого провадження відповідачем було погашено 44618,10 грн., стягнутих на підставі вищеозначеного рішення.
В матеріалах справи відсутні докази за якими саме вимогами було погашено 44618,10 грн.
Питання щодо черговості задоволення вимог стягувачів у разі недостатності стягнутої суми для задоволення вимог стягувачів врегульовано ст. 46 Закону України "Про виконавче провадження".
Водночас, як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові №904/7326/17 від 05.12.2018, черговість задоволення вимог стягувачів, що закріплена у статті 46 Закону "Про виконавче провадження", визначає порядок дій виконавця, у зведеному провадженні якого знаходиться декілька виконавчих документів щодо одного боржника. У такому разі зведене провадження фактично має на меті уникнення зловживань з боку виконавця, який без визначення такої черговості міг би на власний розсуд направляти отримані кошти певним кредиторам. Це створювало б ризик вчинення виконавцем корупційних порушень. Водночас така черговість не може поширюватися на всю систему примусового виконання рішень, оскільки Закон України "Про виконавче провадження" прямо цього не передбачає.
Оскільки в даному випадку виконання судового рішення здійснювалось не у зведеному виконавчому провадженні, судом не може бути застосовано приписи наведеної норми.
При цьому суд враховує, що питання черговості погашення вимог за грошовими зобов`язаннями визначено у ст.534 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом:
1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов`язані з одержанням виконання;
2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка;
3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що в межах виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду у справі №916/969/17 було погашено вимоги зі сплати судового збору та частково неустойка (пеня).
Заборгованість зі сплати суми основного боргу в розмірі 1100000,00 грн. та 98844,37 грн. інфляційних втрат залишилась непогашеною.
Суд акцентує увагу саме на цих вимогах, оскільки останні будуть враховані при вирішенні питання щодо правильності нарахування позивачем заявлених до стягнення річних та збитків від інфляції.
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3% річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).
У постанові від 04.06.2019 у справі №916/190/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила про те, що, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю або частково - зазначити правові аргументи на їх спростування.
Так позивачем заявлено до стягнення 243124,59 грн. 3% річних та 1124138,16 грн. збитків від інфляції. Із наведеного позивачем розрахунку суми позовних вимог слідує, що останнім базою для розрахунку 3% річних та збитків від інфляції взято всю суму заборгованості, що визначена умовами мирової угоди.
Суд не погоджується з наведеним розрахунком позивача з огляду на наступне.
Як зазначено вище, за умовами мирової угоди заборгованість відповідача була визначена у розмірі 1363140,92 грн., що включає в себе вимоги з основної заборгованості, пені, 3% річних та збитків від інфляції, стягнутих на підставі рішення суду від 21.06.2017 у справі №916/969/17.
Дослідженням наведеного позивачем у позовній заяві розрахунку інфляційних втрат та відсотків річних встановлено, що позивач, вважаючи порушеними свої права на отримання коштів, які підлягають стягненню за судовим рішенням, включає у наведений розрахунок загальну суму боргу за рішенням Господарського суду Одеської області від 21.06.2017 у справі № 916/969/17 з урахуванням ухвали про затвердження мирової угоди у цій справі від 26.03.2018, і визначає таку суму базою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
З наданого позивачем розрахунку також вбачається, що нарахування інфляційних втрат і річних здійснено позивачем з дати, наступної за датою, не пізніше якої відповідач за умовами мирової угоди мав погасити наявну заборгованість, а саме - з 02.07.2019 по 11.06.2025.
Суд погоджується з визначеним позивачем періодом, проте не погоджується з базою для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
Так, позивач нарахував інфляційні втрати у розмірі 1124138,16 грн. на заборгованість в сумі 1363140,92 грн., що визначена умовами мирової угоди та фактично складається з підтверджених судовим рішенням у справі №916/969/17 суми основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних та пені.
Вирішуючи позов в цій частині вимог суд враховує наступне:
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2020 у справі №905/21/19 вказала на те, що при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007. Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків.
Встановлення компетентним органом механізму перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків означає, що "вартість грошей з індексом інфляції за попередній період" є визначальною при індексації грошової суми за кожний наступний період. У математиці це називається послідовність, утворена за певною закономірністю.
У кредитора згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України є право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу. Водночас, якщо боржник після нарахування йому інфляційних втрат за відповідний місяць допустив подальше прострочення в оплаті основного боргу, то кредитор, виходячи з того, що зобов`язання зі сплати інфляційних втрат, яке виникло в силу закону, є грошовим, вправі нарахувати боржнику інфляційні втрати на суму основного боргу, збільшену на індекс інфляції за попередній місяць прострочення.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18, з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання.
Подібні за змістом правові позиції викладено Верховним Судом в постановах від 13.12.2023 у справі №921/475/22, від 15.11.2023 у справі №921/489/22 та від 26.06.2020 у справі №905/21/19.
Враховуючи порядок нарахування втрат від інфляції, який викладено вище, суд доходить висновку, що нарахування у цій справі інфляційних втрат на суму основного боргу з урахуванням інфляції, 3% річних та пені, стягнутих у межах справи №916/969/17, є необгрунтованим та не узгоджується із практикою Верховного Суду, висновки якого є обов`язковими до врахування судом першої інстанції.
Дослідивши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд констатує, що у позивача наявне право на нарахування інфляційних втрат на стягнуті згідно з судовим рішенням суми основного боргу у розмірі 1100000,00 грн. + інфляційні втрати у розмірі 98844,37 грн. = 1198844,37 грн.
За розрахунком суду, належною до стягнення сумою збитків від інфляції за визначений позивачем період є 988648,12 грн.
На підставі викладеного, вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню у розмірі 988648,12 грн.
У задоволенні решти вимог в цій частині в сумі 135490,04 грн. слід відмовити за необґрунтованістю.
Також позивач нарахував 3% річних у розмірі 243124,59 грн. на заборгованість в сумі 1363140,92 грн., що визначена умовами мирової угоди та фактично складається з підтверджених судовим рішенням у справі №916/969/17 суми основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних та пені.
Як зазначалося вище, наведеною статтею 625 Цивільного кодексу України законом встановлений обов`язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення виконання зобов`язання.
Приписи статті 625 Цивільного кодексу України закріплюють різні за своєю природою способи захисту майнового права та інтересу: інфляційні втрати, які полягають у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, та 3% річні, як спосіб отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами.
Порядок та методологія нарахування інфляційних втрат та 3% річних є також різною.
Зокрема, як вказувалось, механізм перемножування індексів інфляції за певний період для обрахування інфляційних збитків здійснюється відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", приписів Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методики розрахунку базового індексу споживчих цін, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Наведене зумовлює висновок про обґрунтованість нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця з дотриманням принципу безперервної послідовності перемножування індексів інфляції за увесь час фактичного прострочення, що не призводить до безпідставного збагачення кредитора.
Зі змісту частини 2 статті 625 ЦК України випливає, що відсотки річних нараховуються на прострочену заборгованість.
У цьому контексті слід зауважити, що покладення на відповідача обов`язку сплатити 3% річних, які нараховані на уже стягнуту загальну суму основного боргу з інфляційними втратами, річними та пенею призведе до застосування більшої ставки відсотків річних, ніж та, що передбачена законом, що є недопустимим в умовах відсутності у матеріалах справи доказів погодження сторонами у договірному порядку іншої (збільшеної) відсоткової ставки. Таке нарахування, на думку суду, не відповідає принципу заборони подвійної цивільно-правової відповідальності та не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Судом також враховується усталена практика Верховного Суду, згідно з якою відсотки річних, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника та не може розглядатися як спосіб отримання кредитором доходів.
Отже, базою для нарахування розміру боргу з урахуванням 3% річних є сума основного боргу, не обтяжена додатковими нарахуваннями.
За таких обставин, нарахування 3% річних не лише на суму боргу, а й на нараховані інфляційні втрати, 3% річних та пеню є неправомірним.
Суд, здійснивши власний розрахунок 3% річних на суму основного боргу в розмірі 1100000,00 грн (стягнутих судовим рішенням у справі №916/969/17) за період прострочення з 02.07.2019 по 11.06.2025 встановив, що належний розмір 3% річних, який підлягає стягненню, становить 196191,78 грн.
В іншій частині вимог про стягнення 3% річних в сумі 46932,81 грн. суд відмовляє у зв`язку з безпідставністю.
Крім того, що стосується нарахування інфляційних втрат та відсотків річних на суму неустойки (пені), яка стягнута судовим рішенням у справі № 916/969/17, то суд зауважує, що стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, тому на неї не можуть нараховуватись проценти річних та інфляційних втрат, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України (правова позиція з даного питання викладена в постанові Верховного Суду у справі №915/14/17 від 31.01.2018 року).
Щодо тверджень відповідача відносно того, що його перебування в процесі приватизації на момент затвердження судом мирової угоди від 26.03.2018 по справі №916/969/17 є додатковою законодавчо визначеною підставою для невиконання судового рішення по справі №916/969/17 та підставою для звільнення від відповідальності за його невиконання, суд зауважує, що положення Закону України "Про приватизацію державного і комунального майна", що звільняють відповідача від сплати сум, нарахованих на підставі ст. 625 ЦК України, у зв`язку з перебуванням у процедурі малої приватизації та її завершенням, відсутні. 
Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За приписами ст.16 цього Кодексу, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
Згідно ст.4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
За приписами ст.ст. 73, 74 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Частиною 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України, належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ст.86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 ст. 123 ГПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
За змістом ч. 4 ст. 129 ГПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
В позовній заяві позивачем зазначено про понесення витрат на правову допомогу та заявлено про стягнення цих витрат з відповідача.
Як слідує з матеріалів справи, 01.05.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" (далі - клієнт) та адвокатом Шевченко Дмитром Валерійовичем (далі - адвокат) було укладено договір про надання правничої допомоги, за умовами п. 1.1. якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання надавати правничу допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором.
Відповідно до п. 2.1. договору, адвокат, на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання наступної правничої допомоги: 
- перевіряє відповідність вимогам українського законодавства внутрішні документи клієнта, візує їх, надає допомогу клієнту при підготовці та правильному оформленні вказаних документів;
- приймає участь в підготовці та юридичному оформленні різного роду договорів, що укладаються клієнтом з юридичними особами, підприємцями та громадянами, надає допомогу в організації контролю за виконанням зазначених договорів, слідкує за застосуванням передбачених законом та договором санкцій по відношенню до контрагентів, які не виконують договірні зобов`язання; 
- представляє у встановленому порядку інтереси клієнта в місцевих судах: місцевих загальних судах, місцевих адміністративних судах (місцевих загальних судах як адміністративних судах та окружних адміністративних судах), місцевих господарських судах, апеляційних судах, Верховному Суді, а також в інших органах, перед підприємствами, установами та організаціями під час розгляду правових спорів;
- узагальнює та аналізує практику розгляду судових та інших справ, результати розгляду претензій, практику укладення та виконання договорів, надає клієнту пропозиції щодо усунення виявлених недоліків; 
- здійснює, у встановленому законом порядку, захист прав та законних інтересів клієнта (його співробітників), у випадках, передбачених кримінально-процесуальним законодавством та законодавством про адміністративні правопорушення України; 
- надає консультації, висновки, довідки з правових питань, що виникають у клієнта в процесі здійснення діяльності. 
- інформує клієнта, на його запит, про зміни в законодавстві. 
Згідно з п. 5.1. договору, клієнт оплачує послуги адвоката, оформлені відповідно до п. 5.2., або альтернативно до п.5.6. цього договору, за фактом їх надання, якщо сторони не домовляться по окремим роботам про часткову або попередню оплату. 
За умовами п. 5.2. договору, для оплати наданих послуг адвокат надає клієнту рахунок-фактуру і акт приймання-передачі послуг. В акті приймання-передачі послуг зазначається інформація про: кількість відпрацьованих адвокатом годин/ кількість судових засідань, у яких прийняв участь адвокат; вартість наданих послуг. 
Пунктом 5.3. договору визначено, що індивідуальна погодинна ставка адвоката становить 2000,00 грн.
Згідно з п. 5.4. договору, у випадках, коли можна точно визначити обсяг робіт, сторони можуть встановлювати фіксовану суму вартості послуг адвоката шляхом укладення додаткової угоди до договору. 
Пунктом 7.1. передбачено, що даний договір укладений на строк до 01.05.2028 та набирає чинності з моменту його підписання. 
Договір підписано між сторонами без будь-яких зауважень.
01.05.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" та адвокатом Шевченко Дмитром Валерійовичем було підписано додаткову угоду №3, наступного змісту:
"1. Керуючись пунктом 2.1. договору про надання правничої допомоги від 01.05.2025, клієнт доручає, а адвокат приймає до виконання доручення щодо представництва інтересів клієнта у Господарському суді Одеської області щодо стягнення з Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" 3% річних та збитків від інфляції стосовно встановленої рішенням Господарського суду Одеської області від 21 червня 2017 року у справі № 916/969/17 та ухвалою Господарського суду Одеської області від 26 березня 2018 року у справі № 916/969/17 заборгованості Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" перед клієнтом у розмірі 1363140,92 грн.
2. Керуючись пунктом 5.1., 5.4. договору про надання правничої допомоги від 01.05.2025, сторони погодили, що послуги адвоката з надання правничої допомоги щодо представництва інтересів клієнта, визначених у п. 1 додаткової угоди № 3, потребуватимуть оплати клієнтом фіксованої вартості послуг, що складає 30000,00 грн.".
Додаткова угода підписана між сторонами без будь-яких зауважень, підписи скріплені печатками.
02.09.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" та адвокатом Шевченко Дмитром Валерійовичем було підписано акт приймання-передачі послуг. 
Пунктами 1 та 2 акту сторони визначили, погодили та підтвердили, що відповідно до договору про надання правничої допомоги від 01.05.2025 та додаткової угоди №3 до нього від 01.05.2025 на замовлення клієнта адвокатом було надано професійну правничу допомогу в рамках судової справи №916/2318/25 за позовом клієнта до Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" про стягнення 1367262,75 грн. Адвокатом надано наступні послуги у справі № 916/2318/25: усна консультація, написання позову з детальним математичним розрахунком 3% річних та збитків від інфляції, написання відповіді на відзив.
Згідно з п. 3 акту, вартість наданих послуг, яка підлягає сплаті, становить 30000,00 грн.
У пункті 5 акту сторони погодили, що послуги з надання професійної правничої допомоги вважаються отриманими по їх прийнятті шляхом підписання цього акта приймання-передачі, яким клієнт підтверджує факт і дату отримання послуг та заявляє про відсутність будь-яких претензій.
Акт підписаний між сторонами без будь-яких зауважень
Також, 02.09.2025 адвокат Шевченко Дмитро Валерійович виставив Товариству з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" рахунок-фактуру за надані адвокатом послуги в рамках судової справи №916/2318/25 на суму 30000,00 грн.
В матеріалах справи наявний ордер на надання правової допомоги та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвокатом Шевченко Д.В.
Згідно зі ст. 124 ГПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 126 ГПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За змістом ч.ч. 3-6 ст. 126 ГПК України, для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України, суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19). 
Відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 129 ГПК України, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.
Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно нижчою від суми, заявленої в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до ст.131-2 Конституції України, для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.
Зазначеним положенням Конституції України відповідає стаття 16 Господарського процесуального кодексу України, положеннями якої передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, а представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з преамбулою Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", цей Закон визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні.
Відповідно до ст.1 Закону, у цьому законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні: адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, що передбачені цим Законом; адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту; договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Частиною 3 статті 4 Закону визначено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно зі ст. 13 Закону, адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, є самозайнятою особою. Адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до статті 19 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Так, з системного аналізу вищевказаних норм законодавства вбачається, що до витрат сторін, понесених у зв`язку з розглядом господарської справи, закон відносить, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, для надання якої в силу Конституції України діє адвокатура. Між цим, Законом України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", який визначає правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні, передбачено, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність як індивідуально, так і в організаційних формах адвокатської діяльності, перелік яких є вичерпний, а саме - адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.
Так, договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність").
За змістом ч. 3 ст. 27 Закону "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
За змістом частини третьої статті 237 ЦК України, однією з підстав виникнення представництва є договір.
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до ст.30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За змістом наведеної норми, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічна за змістом позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, зокрема, у постанові від 19.01.2022 у справі №910/1344/19). 
Суд враховує, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю, водночас, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини у справі "Баришевський проти України", "Двойних проти України", заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява № 19336/04).
Так об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі №922/445/19 висловлену правову позицію, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Така позиція висловлена Верховним Судом у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 03.03.2019 у справі №922/445/19, Верховним Судом у постановах від 29.10.2020 у справі №686/5064/20, від 19.01.2022 у справі №910/789/21.
У частині першій статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що іншими видами правової допомоги є види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Таким чином, беручи на себе обов`язок щодо здійснення представництва інтересів клієнта в суді, адвокат бере на себе відповідальність не лише за якусь одну дію, наприклад написання процесуального документу чи виступ у суді, а бере на себе обов`язок по вчиненню комплексу дій, метою яких є забезпечення реалізації та захисту прав і обов`язків клієнта (така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 у справі №910/7586/19).
07.10.2025 відповідачем було подано до суду клопотання про зменшення судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу, відповідно до якого просить зменшити такі витрати до 3000,00 грн.
Обґрунтовуючи клопотання заявник звертає увагу суду, що позивач ТОВ "Приватна охорона "Смерч", інтереси якого представляє адвокат Шевченко Д.В., в червні 2025 року звернулось до Господарського суду Одеської області з трьома фактично ідентичними позовами про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" 3% річних та збитків від інфляції, встановленої рішеннями Господарського суду Одеської області (справа №916/2315/25, №916/2316/25 та №916/2318/25). Всі три позови є шаблонними, невеликого об`єму та у якості доказової бази містять лише математичний розрахунок заборгованості та роздруківки рішень суду. По всім вказаним справам заявлені однакові судові витрати щодо надання правничої допомоги у розмірі 30000,00 грн., складені ідентичні відповіді на відзив та надані ідентичні клопотання про розподіл судових витрат з доказами, які різняться лише в нумерації додаткових угод, актів та рахунках-фактурах на оплату. 
Відповідач вважає, що витрачений адвокатом час та обсяг роботи, з урахуванням спірних правовідносин, беручи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених і поданих до суду документів, відсутність труднощів для формування доказової бази, їх значення для вирішення спору, з урахуванням критеріїв реальності адвокатських витрат, розмір витрат на правову допомогу у сумі 30000,00 грн., заявлений до стягнення, є необґрунтованим та непропорційним до предмета спору та складності даної справи, з урахуванням обсягу наданих послуг. 
Зважаючи на викладене, на переконання відповідача, наявні підстави для застосування частини п`ятої статті 126 Господарського процесуального кодексу України, щодо зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Оскільки позовна заява не обтяжена великим обсягом документів та даний спір не є складним, регулюється в тому числі нормами Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, не передбачає дослідження та застосування інших законів і підзаконних нормативно-правових актів, не вимагає експертиз, спеціальних знань чи дослідження великої кількості доказів, а суд розглядає її у спрощеному провадженні без проведення засідання, заявлені витрати на правничу допомогу у сумі 30000,00 грн. є неспівмірними і виглядають завищеними з огляду на незначну складність справи. 
Відповідач наполягає, що представник позивача не довів обсяг і тривалість наданих послуг, адже Акт приймання-передачі послуг від 02.09.2025 містить лише загальні формулювання ("усна консультація", "написання позову з детальним математичним розрахунком", "написання відповіді на відзив") без деталізації часу, який, до речі, зазначений в договорі про надання правничої допомоги від 01.05.2025 року, де вказано, що індивідуальна погодинна ставка адвоката становить 2000,00 грн. (п.5.3.1 договору). 
За наведеного, відповідач просить зменшити суму витрат на правничу допомогу до 3000,00 грн.
Так, Верховний Суд у постановах від 03.10.2019 у справі №922/445/19, від 24.10.2019 у справі №905/1795/18, від 17.09.2020 у справі №904/3583/19 зазначив, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9 статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, та, відповідно, не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).
Також, суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом (аналогічний висновок викладено в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 925/1545/20).
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Таку правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21, в додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21, у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2024 у справі №910/6416/22, від 15.08.2024 у справі №910/18756/23.
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
Оцінка обґрунтованості та пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, а також підтвердженості таких витрат вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
У постанові від 11.02.2021 у справі №920/39/20 Верховний Суд вказав, що загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України. Проте, у частині п`ятій наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість, покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Суд наголошує, що надані позивачем докази на підтвердження витрат на правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. 
Нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини щодо судових витрат, за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", п.п. 79 і 112).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Суд, враховуючи клопотання відповідача про зменшення витрат на правничу допомогу, вважає, що заявлений відповідачем до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є завищеним, неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), оскільки усна консультація, написання позову з детальним математичним розрахунком 3% річних та збитків від інфляції фактично охоплюється виконаною роботою щодо підготовки позову. 
У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Вирішуючи вказане питання суд також керується тим, що судовий розсуд - це право суду, яке передбачене та реалізується на підставі чинного законодавства, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення, встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), такий, що є найбільш оптимальним в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.
Також, оцінюючи обґрунтованість розміру заявлених до стягнення з позивача витрат на правничу допомогу, суд враховує, що за своєю категорією дана справа є спором незначної складності, розгляд справи в суді здійснювався в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Отже, з огляду на специфіку справи, результат її вирішення, сталу судову практику з розгляду даних спорів, обсяг, вид та зміст наданих послуг, суд, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенства права, з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, дійшов висновку, що розмір витрат на професійну правничу допомогу у справі №916/2318/25 є завищеним, а тому не вбачається розумна необхідність понесення судових витрат у заявленому до відшкодування розмірі на суму 30000,00 грн.
На переконання суду, покладення на відповідача витрат на правову допомогу у повному обсязі становитиме надмірний тягар для особи, що створить дисбаланс у правовідносинах сторін. 
Дослідивши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" про стягнення витрат на професійну правничу допомогу та надані на її підтвердження докази, з урахуванням положень наведених норм, сталої судової практики з відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, керуючись, у тому числі, такими критеріями як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, завищення розміру вартості послуг адвоката щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, розумність розміру витрат, виходячи з конкретних обставин справи, принципів рівності та змагальності, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення вказаної заяви.
Суд вважає, що у спірних правовідносинах обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, зважаючи на складність справи, є розмір витрат позивача на оплату послуг адвоката в сумі 10000 грн. 00 коп.
Суд зазначає про відсутність втручання суду в договірні відносини позивача з адвокатом за укладеним договором, позаяк обов`язок виконання прав і обов`язків за цим договором не змінюється і не припиняється у зв`язку з покладенням судом судових витрат на правничу допомогу на відповідача не в повній сумі, про яку домовились позивач та адвокат (постанови Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 910/20792/20, від 14.06.2022 у справі №904/4876/21, від 22.06.2022 у справі №904/7334/21, від 30.05.2022 у справі №904/7347/21).
Відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України, витрати позивача на професійну правничу допомогу в сумі 10000 грн. 00 коп. покладаються на відповідача. У відшкодуванні понесених позивачем витрат на правову допомогу в сумі 20000,00 грн. суд відмовляє та, відповідно, не покладає такі витрати на позивача.
У зв`язку із частковим задоволенням позову, витрати по сплаті судового збору за розгляд позову, відповідно до вимог ст.129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на сторони пропорційно задоволеним вимогам, на відповідача - в сумі 14218,08 грн., на позивача - 2189,12 грн.
Керуючись ст.ст. 13, 73-79, 86, 129, 232, 233, 236-241 Господарського процесуального кодексу України, суд, -
в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Машинобудівне виробниче об`єднання "Оріон" (код ЄДРПОУ 14309913, 65098, м. Одеса, вул. Житомирська (Гаркавого), буд. 6) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охорона "Смерч" (код ЄДРПОУ 39509963, 03127, м. Київ, Голосіївський проспект, буд. 93, кімната 731) - 988648 (дев`ятсот вісімдесят вісім тисяч шістсот сорок вісім) грн. 12 коп. інфляційних втрат, 196191 (сто дев`яносто шість тисяч сто дев`яносто одну) грн. 78 коп. 3% річних, 10000 (десять тисяч) грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, 14218 (чотирнадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 08 коп. судового збору.
3. У задоволенні решти позову відмовити.
4. Судові витрати в частині 20000,00 грн. витрат на правову допомогу та 2189,12 грн. судового збору покласти на позивача.
4. Наказ видати після набрання рішенням суду законної сили.

Суддя М.Б. Сулімовська

Згідно з ч. ч.1, 2 ст.241 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене протягом двадцяти днів з дня складання повного тексту рішення у порядку, передбаченому ст. 257 ГПК України.
Рішення складено і підписано 16 січня 2026 р.