ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2026 року		Справа № 308/15486/25 пров. № А/857/49951/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
судді-доповідача – Качмара В.Я.,
суддів – Кузьмича С.М., Онишкевича Т.В.,
при секретарі судового засідання – Гладкій С.Я.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в режимі відеоконференції справу за позовом громадянина Азербайджану ОСОБА_1 до Ужгородського відділу № 2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області про скасування рішення про примусове повернення до країни походження, провадження в якій відкрито за апеляційною скаргою громадянина Азербайджану ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2025 року (суддя Хамник М.М., м. Ужгород, повний текст складено 12 листопада 2025 року), -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року громадянин Азербайджану ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Ужгородського відділу № 2 Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області (далі Відділ, Управління відповідно), в якому просив скасувати рішення про примусове повернення до країни походження від 26.09.2025 № 2123130100019484 (далі Рішення).
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В доводах апеляційної скарги вказує, що має обставини, які перешкоджають поверненню, зокрема: наявні сімейні зв`язки, оскільки відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 01.08.2024 відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Ужгороді Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, між позивачем та громадянкою України ОСОБА_2 , 19.11.2022 укладено шлюб. Від даного шлюбу мають спільну дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який разом з ними проживає та є громадянином України. Видворення батька дитини може спричинити сильну психологічну травму для дитини та його дружині, позбавить дитину батьківського піклування та створить матеріальні труднощі у забезпеченні дитини матір`ю.
Крім того, позивач, перебуваючи в Україні, працював, відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, за кодом 305956470449 здійснював підприємницьку діяльність, сплачував податки в Україні та забезпечував свою сім`ю. На даний час, не має можливості працювати, у зв`язку із скасуванням посвідки на тимчасове проживання.
Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу заперечує вимоги такої, вважає судове рішення законним та обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач після закінчення дозволеного строку перебування не виїхав з території України, документів про продовження строку перебування в Україні, у встановлений законом строк не подавав. Крім того, з метою продовження строку перебування в Україні, отримання посвідки на тимчасове проживання, дозволу на імміграцію, не звертався. З питань визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до компетентних органів не звертався. Вказане свідчить, що позивач усвідомлював, що тим самим порушує міграційне законодавство України.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи, зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, з таких міркувань.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи те, що позивач є громадянином Республіки Азербайджан, що підтверджується копією паспорта громадянина Республіки Азербайджан зі строком дії до 15.06.2027.
Рішенням Головного управління про скасування посвідки на тимчасове проживання від 18.03.2025 № НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_3 .
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення від 26.09.2025 серії ПР МЗК №001978, 26.09.2025 о 12 год. 00 хв, за адресою в м. Ужгород, вул. Баб`яка, 50, в ході проведення оперативно-профілактичних заходів під умовною назвою «Мігрант» спільно з ПОРВ (з.м.д. Ужгород) 94 прикз., співробітниками УСР в Закарпатській області ДСР НПУ був виявлений за адресою АДРЕСА_1 гр. Азербайджану ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який після закінчення дозволеного терміну перебування на території України, ухилився від виїзду та перевищив дозволений строк перебування в Україні, чим порушив вимоги пунктів 1-2 «Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 № 150 (далі Порядок).
Постановою про накладення адміністративного стягнення від 26.09.2025 серії ПН МЗК №001992, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною другою статті 203 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3 400 грн, за перевищення встановленого строку перебування в Україні більш як на 90 днів.
Копією квитанції від 03.10.2025 № 6587581 підтверджується, що ОСОБА_5 сплатив адміністративний штраф в розмірі 3 400 грн.
Згідно з оскаржуваним Рішенням, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Азербайджану ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 25.10.2025.
Вказане Рішення мотивовано тим, що ОСОБА_5 , був виявлений за адресою АДРЕСА_1 , який після закінчення дозволеного терміну перебування на території України, ухилився від виїзду та перевищив дозволений строк перебування на 90 днів.
Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та встановлює порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).
За змістом частин першої-третьої статті 3 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Частиною першою статті 26 Конституції та статтею 3 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.
За змістом пункту 14 частини 1 статті 1 Закону № 3773-VI нелегальний мігрант - це іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Відповідно до пунктів 1-3 «Правил оформлення і видачі тимчасового посвідчення громадянина України», які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1111, тимчасове посвідчення громадянина України - документ, який посвідчує особу і підтверджує її належність до громадянства України.
Тимчасове посвідчення видається особам, які досягли шістнадцятирічного віку, набули громадянства України та взяли зобов`язання припинити іноземне громадянство протягом одного року з моменту набуття громадянства України.
Згідно із пунктом 2 Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території :
1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи вразі в`їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України;
2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в`їзду, якщо інший строк невизначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;
3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в`їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року. 
Відповідно до пункту 5 Порядку заява про продовження строку перебування на території України за формою згідно з додатком 1 подається особисто повнолітнім дієздатним іноземцем або особою без громадянства чи законним представником повнолітньої недієздатної особи та приймаючою стороною територіальному органу/територіальному підрозділу ДМС за місцем перебування іноземця або особи без громадянства не пізніше ніж за три робочих дні до закінчення встановленого строку перебування на території України.
У разі подання іноземцем або особою без громадянства заяви із порушенням строків, встановлених абзацом першим цього пункту, але до закінчення встановленого строку перебування на території України, до заяви додаються документи, що підтверджують наявність підстав, що унеможливлюють їх виїзд з території України.
У разі порушення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування на території України заява приймається після притягнення іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони до адміністративної відповідальності.
Частинами першою, другою статті 17 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав). 
Для продовження строку перебування в Україні подаються такі документи:
1) письмові заяви іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, що подаються особисто до територіального органу чи до підрозділу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сферах міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів (у разі їх утворення), за місцем проживання іноземця або особи без громадянства не менше ніж за три робочі дні до закінчення встановленого строку перебування на території України;
2) документи, що підтверджують наявність підстав для подальшого перебування на території України;
3) паспортний документ іноземця або особи без громадянства та копії сторінок паспортного документа іноземця або особи без громадянства, що містять особисті дані, з перекладом на українську мову, засвідченим в установленому порядку. Особа, яка проходила військову службу за контрактом у Збройних Силах України, Державній спеціальній службі транспорту або Національній гвардії України, а також зазначена у пункті 1-1 частини третьої статті 4 Закону України "Про імміграцію", може подати паспортний документ, термін дії якого закінчився або який підлягає обміну, у разі якщо для отримання нового документа особа зобов`язана звернутися до органів державної влади країни громадянської належності або країни попереднього постійного проживання, якщо така країна вчинила акт збройної агресії проти України або не визнає територіальної цілісності та суверенітету України, або відмовляється визнавати протиправність посягань на територіальну цілісність та суверенітет України, зокрема голосувала проти Резолюції Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй "Про територіальну цілісність України" від 27 березня 2014 року № 68/262;
4) паспорт (паспортний документ) приймаючої сторони (фізичної особи) або представника приймаючої сторони (юридичної особи);
5) документи, що підтверджують наявність достатнього фінансового забезпечення для покриття витрат, пов`язаних із перебуванням іноземця або особи без громадянства в Україні, або відповідних гарантій від приймаючої сторони.
З матеріалів справи встановлено, що 18.03.2025 рішенням Головного управління №21011500106855, ОСОБА_4 скасовано посвідку на тимчасове проживання № НОМЕР_3 . Вказане рішення позивачем у встановленому законом порядку не оскаржувалось та є чинним.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що матеріали справи не містять доказів вчинення позивачем дій, спрямованих для продовження строку перебування на території України, звернення з метою отримання посвідки на тимчасове проживання. Крім того, позивач не звертався до уповноваженого органу з метою отримання статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту.
Доводи позивача про те, що він особисто звертався до відповідного територіального органу Управління з метою подання документів для продовження строку перебування на території України, однак такі документи у нього не були прийняті не заслуговують на увагу, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами.
При цьому, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до уповноваженого органу в інший передбачений законом спосіб, зокрема шляхом направлення заяв, запитів чи звернень поштовим зв`язком або засобами електронного зв`язку, а також доказів оскарження можливих дій чи бездіяльності посадових осіб Управління.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що позивач був позбавлений можливості реалізувати своє право на звернення до уповноваженого органу та вчинити дії, спрямовані на легалізацію свого перебування на території України.
З огляду на викладене, матеріали справи свідчать про відсутність у позивача з 18.03.2025 правових підстав для подальшого перебування на території України.
Приписами статті 68 Конституції України встановлено, що іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Відповідно до статті 23 Закону № 3773-VI нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
26.09.2025 Відділом винесено постанову щодо позивача про накладення адміністративного стягнення серії ПН МЗК № 001992 за порушення пунктів 1, 2 Порядку, відповідальність за яке передбачена частиною другою статті 203 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3 400 грн, який позивачем сплачено 03.10.2025.
Відповідно до статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів.
Статтею 31 Закону № 3773-VI, передбачено, що Іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
За змістом положень спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 «Про затвердження Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства» (далі Інструкція) іноземці можуть бути примусово повернуті до країни походження чи третьої країни на підставі рішення органу ДМС або органу охорони державного кордону, або органу СБУ про примусове повернення чи примусово видворені на підставі винесеної за позовом цих органів/підрозділів постанови адміністративного суду про примусове видворення.
Приписами пункту 5 розділу I вказаної Інструкції визначено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є:
дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;
дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадcького порядку;
якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України;
затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з пунктом 3 розділу Інструкції у рішенні про примусове повернення зазначається строк, упродовж якого іноземець зобов`язаний виїхати з України, який не має перевищувати 30 днів з дня прийняття такого рішення.
Відповідно до пункту 5 розділу Інструкції іноземець зобов`язаний самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення.
За змістом пункту 10 розділу Інструкції рішення органів ДМС, органів охорони державного кордону та органів СБУ про примусове повернення може бути оскаржено до суду.
З системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про те, що іноземець або особа без громадянства, які перебувають в Україні можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, зокрема, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Враховуючи вище викладене та з метою забезпечення вимог законодавства України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства на підстав і статті 26 Закону № 3773-VI Відділом 26.09.2025 прийнято Рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства.
З огляду на встановлені фактичні обставини справи та правові норми, що регулюють спірні правовідносини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскаржене Рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень, та у спосіб, що передбачені Конституцією та чинним законодавством України, з використанням своїх повноважень, обґрунтовано та з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.
При цьому позивачем не доведено вчинення будь-яких активних дій, спрямованих на легітимізацію свого перебування на території України, зокрема своєчасного звернення до уповноважених органів, подання заяв чи інших передбачених законом документів, а також оскарження можливих рішень, дій чи бездіяльності відповідних органів, у зв`язку з чим не спростовано факту порушення ним обов`язку неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів.
Щодо покликань скаржника на тісні родинні зв`язки в Україні, суд апеляційної інстанції зазначає, що факт укладення шлюбу та народження дітей на території України не є тотожним легалізації іноземця чи на території України, такі обставини можуть бути лише підставою для оформлення права такої особи на проживання (перебування) в Україні, але не можуть заміняти передбачені законом дії такої особи для реалізації цього права; бажання іноземця зберегти свої сімейні права покладає саме на цю особу передбачені чинним законодавством обов`язки щодо оформлення права на проживання (перебування) в Україні, а за відсутності волевиявлення та здійснення будь-яких дій такої особи з метою легалізації на території України (щонайменше звернення до міграційних органів з цього приводу), вказані права не можуть бути реалізовані шляхом незастосування державними органами до цієї особи наслідків незаконного перебування в Україні всупереч чинного законодавства.
До того ж, матеріалами справи не встановлено обставин, передбачених статтею 31 Закону № 3773-VI, які б унеможливлювали примусове повернення позивача до країни походження або третьої країни, а доказів існування відповідних ризиків позивачем не надано.
На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Відповідно до статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підсумовуючи, враховуючи вимоги наведених правових норм, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, не допустив порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 271, 272, 288, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу громадянина Азербайджану ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 листопада 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня проголошення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач	 	В. Я. Качмар 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	Т. В. Онишкевич  	

Повне судове рішення складено 16.01.2026.